Він мав тоді довге волосся по плечі, його за це сварили в школі, грозилися силоміць підстригти, а він і далі хіпував. Так тоді казали: хіпував. Демонстрував незалежність у зачісці. Хоча й у поведінці теж, примусити його до чогось було неможливо. Директор й вчителі змушені були попуститися, махнули врешті-решт рукою: нехай вже ходить патлатим, аби не гірше.
Коли він приїхав на перші свої канікули з училища, вона раз у раз торкалася його короткої стрижки, звикала до нових відчуттів. Із довгим волоссям відтоді було покінчено. Сивий, коротко стрижений, тепер він став подібний до свого батька, вона бачила того лише раз, але дотепер пам’ятала ім’я та по батькові. І повне ім’я його мами теж трималось у пам’яті, займало там місце якоїсь необхідної інформації. Чи живі його батьки? За сорок років вона не забула їхні імена. Ці люди були особливими для неї, хоча вони про це, звичайно, не здогадувалися.
У нього був молодший брат, доволі непримітний, сором’язливий підліток. Одна згадка тягнула за собою інші, клубок спогадів розмотувався, подивляючи міцністю нитки, що так несподівано збереглася.
Думала про своє, закидаючи до пралки чоловікові речі, усе те, що він повимащував на дачі. Вчасно глянула на годинник: яке вже прання! Запізно. Люди сплять. Зовсім у часі загубилася. Витягла вилку з розетки й повернулася до комп’ютера, під’юджуючи себе: ти ж мала інший план на вечір, он твоя книжка, ти прагнула її чимшвидше розгорнути. Та де там.
У лаконічних підписах до фото були помилки, не ті удавано-недбалі, навмисні, якими хизується певна категорія інтернет-користувачів, а правдиві помилки, від незнання. Він не любив у школі уроків мови та літератури, відверто нудився на них, позираючи у вікно. Його рятувала вона, давала списувати на перервах домашні завдання, непомітно допомагала під час диктантів, переповідала дорогою до школи зміст романів, які треба було прочитати. Він любив її слухати, а читати – ні.
Ось тут, на цьому фото, він виглядає старшим, не на свої роки. Мабуть, донька сказала: а ну, станьте з мамою, я вас сфоткаю. Він обійняв дружину, вона притулилася до нього; вона й тепер симпатична, ця жінка, що прожила з ним стільки років. Миле обличчя, кирпатий носик, подвійне підборіддя.
На сторінці його дружини – та сама фотографія. Підпис: «Із коханим чоловіком». Трохи нижче – банальний перепост, грайлива картинка: з водопроводного крану б’є тугий струмінь зелених банкнотів. Підпис: «Такий кран – у вашу оселю!»
На сторінці його дружини самі котики, квіти, кулінарні рецепти, грошові талісмани… Під ними коментарі подружок. Наївні репліки жінок без претензій.
«Так, припини, – обсмикує вона себе, – це ж не твої товаришки». І далі гортає чужу буденщину, не в змозі забратися звідси. І зависає над картинкою: це феншуйна грошова жаба з монеткою в роті. Підпис: «Тисни на „подобається“ – і гроші не переводитимуться у вашому домі…»
«Навряд чи він писав цій жінці такі листи, як мені колись», – думає вона. У такій неймовірній кількості, через день. Коли б він мав їй писати? Звідки? Судячи з віку їхньої доньки, він рано одружився, через рік, мабуть, відтоді, як бачилися з ним востаннє. Вона вийшла заміж, він одружився. Діти в них майже ровесники. Хоча – як це вона відразу не зауважила? – у рядочку сім’я він записав двох доньок. Обидві одного року народження, але не близнючки. Мами в них різні, бо в нього позначено: дві доньки, а на сторінці його дружини – одна. Спромігся в один рік стати батьком двох доньок від різних жінок. Любчик спритний. Ну годі вже! Досить нишпорити по цих сторінках, геть звідси.
Не спалося. Під глибоке розмірене дихання чоловіка уява малювала черговий варіант історії – з кількох можливих – про доньок-ровесниць та жінок, що їх народили. Як це сталося? Так розпорядився випадок, так склалися обставини? Загуляв тоді, надолужуючи згаяне, та й вскочив у халепу? Але чому власне «згаяне»? Звідки ця впевненість, що він колись був однолюбом? Що лише після їхнього розлучення пустився берега в амурних справах? Наївною дівчинкою вона тоді була… Та й зараз, якщо вдуматися…
А він таки був однолюбом, певний час, без сумніву, був ним, вона пам’ятає ті дні й місяці. Вони тоді обоє були переконані, що будуть разом все життя.
Наступного ранку, щойно чоловік вийшов за поріг із собакою, вона зварила собі кави – любила з джезви, без домішків та ароматизаторів, таку, щоб обпікала губи, з ледь відчутною солодинкою від півложки цукру, – зварила й вихилила в три ковтки. Без насолоди, поспіхом, наче воду. Горнятко – убік, аби не заважало. І в Інтернет.
Дивно. Вона наче призвичаїлася до його нової зовнішності. Він вже не видавався їй невпізнаваним, майже на кожній фотографії вона тепер бачила його. Це був він. Як вона могла сумніватися? Минулий час стиснувся, спресувався, вилущуючи найважливіше зі своїх спорохнявілих нетрів, піднімаючи найсуттєвіше на поверхню теперішнього. На неї дивився він, той, хто мав стати її чоловіком.
Це були його риси – його лінія волосся, його вилиці, губи. Очі найбільше змінилися, погляд став інший. А решта все було його.
З-під намулу минувщини, з нашарувань місяців та років вивільнювалися, випростовувалися безліч забутих деталей й дрібниць, вони нікуди не зникли, лише тимчасово поснули й тепер пробивалися назовні, як весняна трава на смітнику. Згадала все, аж морозом сипонуло від чіткості картинки. Його хлоп’ячі вії, тонкі й прямі. Його брови, світліші за кучеряве довге волосся. Її пальці зберігали пам’ять про його шкіру, навіть про тканину його спортивної куртки. Вона бачила зараз його юного, закоханого, він усміхався до неї, схиливши голову, спершися на учительский стіл у класі.
Його не можна було назвати гарним, він гарним ніколи не був. Дівчата тоді говорили про хлопців: симпотний. Її товаришка, побачивши його вперше, кинула зверхньо: «Я думала, він симпотний…» Але навіть тоді, у шістнадцять, коли так важить думка однолітків, їй було байдуже, що думають про нього інші. Навіть подружки. Перше почуття, непідвладне оточенню.
Сюрприз чекав на неї цього разу на його сторінці. Ще одна фотографія. Пес. Такої ж породи, такого ж кольору, як її собака. Одна й та сама морда, сплутати можна. Буває ж таке… І ніжний, зворушливий підпис під фото.
Як можна було не побачити цієї фотографії? Вона навіть порахувала, проминаючи усі. Чотирнадцять. Нічого не додалося. Такий самий пес, як у неї, із таким самим ошийником, тільки повідок інший, міцніший. Єдина відмінність – повідок.
Головне тепер що?
Головне тепер не попхатися на горище по старі листи. Не піддатися спокусі, заборонити собі заходити на територію цвинтаря слів. Зупинитися.
– Що з тобою? – роздратовано запитав чоловік. Чекав на неї в машині. Мотор докірливо бурмотів, коли вона вдруге змушена була повернутися додому. Спочатку айфон забула, а тоді виявила відсутність у сумочці ключів від кабінету. – Роздойма, – докинув чоловік, поглянувши на свій годинник.
Увечері на вулиці собака як сказився – видирав повідок з рук, заледве його втримувала. Почув подружку, годі було кавалєра додому затягти. Ледве віддихалася під дверима. Чоловік, відчинивши, рознервував не на жарт: казав тобі взяти «строгача», а ти й далі впираєшся, то помучся тепер!
Навіть на вигляд вона не сприймала того металевого жорсткого ошийника, визнавала лише шкіряний, жодного разу на вдягала псові того зі шпичками, лише знімала відразу, щойно пес повертався з чоловіком додому. Та й не було потреби боляче обсмикувати, сварити, а тим більше карати. Пес слухався її. До нинішнього вечора.
Не було нагоди увімкнути ноутбук, але вона й сама сказала собі суворо, наче строгача собі на шию почепила: «Не заходь туди! Ти зараз смішна, не заходь!» Роботи було багато, втомилася, лягла пізно, але думки не йшли з голови. Жодним зусиллям волі не могла витіснити з голови ті думки. Навіть кілька сторінок, прочитаних перед сном, – цікавезний роман! – не змогли відволікти. Невідомо, про що й читала.