— Здавайтеся! — кричу їм я. — Здавайтеся негайно!
Прибуває Селія з п’ятьма стажерами, вони ціляться в радників пістолетами.
— На коліна, — кричить вона.
— Соул мертвий, — кажу я Селії, а вона повторює це голосно, щоб усі в залі почули. І ось дехто піднімає руки вгору. Почався, швидко поширюючись, процес капітуляції. Я бачу з піднятими руками Анналізиного батька і знаю, що міг би вбити його за секунду. Підходжу до нього, плюю йому під ноги та відвертаюся. З ним та з усіма іншими членами Ради розбереться Селія. Я ж мушу зосередитися на Джессіці й Ловцях.
Лунають постріли й вибухи з інших кімнат. Я мушу очистити перший поверх від Ловців, щоб ніхто з членів Альянсу не постраждав. І мушу тепер пускати блискавки обережно, щоб не влучити в наших бійців. Переходжу з кімнати в кімнату, з коридору в коридор. Будівля величезна, кімнат безліч, і всюди багато стрілянини, диму й тіл. Ловці не бажають здаватися.
Я ніде не бачу Габріеля, і мене це тривожить. Я знаю, що він мав би вже бути біля мене. Він вбраний Ловцем, і в цьому розгардіяші його могли прийняти за одного з них.
До мене долучаються Ґрейторекс і троє стажерок, і ми разом зачищаємо кімнати та переходи, що їх сполучують. Перевіряємо, чи Ловці, яких ми вбили, справді мертві. Це триває певний час, аж поки ми пересвідчуємося, що перший поверх цілком зачищений. У нас двоє постраждалих — одну стажерку вбито, а другу поранено. Я кажу Ґрейторекс, щоб вони трималися позаду, а я буду на чолі.
На другому поверсі нам легше. Там менша загальна площа і простіше розташування. Я заходжу по черзі в кожну кімнату, і зрештою ще десятеро Ловців лежать мертвими. Ґрейторекс разом зі стажерками обстежує тіла й усі ймовірні схованки. Я досі так і не побачив Габріеля, але намагаюся про це не думати. Я вже в останній кімнаті, аж тут знову чую стрілянину, біжу назад коридором і помічаю в одній кімнаті трьох Ловчинь, одна з яких теж мене помічає.
Джессіка!
Вона цілиться в мене пістолетом і кричить:
— Ти!
Джессіка стріляє, а я шугаю в неї блискавкою, але її вже тут немає. Кімнати сполучені між собою, тож я біжу коридором до наступної, сподіваючись її там побачити, але там нікого немає. Може, тут є ще якийсь вихід, про який ми не знаємо?
Знову лунають постріли, і я вибігаю в коридор. Біля сходів на підлозі лежить ще одна наша стажерка. Ґрейторекс з двома іншими укрилися в сусідній кімнаті.
Я чую, як зі сходів угорі кричить якийсь Ловець:
— Назад! Не лізьте сюди, бо здохне ще більше ваших! У нас заручники!
І знову я замислююсь, де ж зараз Габріель, хоч і знаю, що не час про це думати.
Я кажу Ґрейторекс:
— Мушу туди піднятися.
— Тобі вони нічого не заподіють, а от заручникам можуть зашкодити.
— Є кращі ідеї?
Вона хитає головою.
— Припускаю, що і в цих кімнатах ще є Ловці, — кажу я їй. — Джессіка та ще двоє. Перевірте все.
Я стаю невидимим і піднімаюся сходами.
У першій кімнаті бачу групу Ловців. Мені не видно, скільки саме їх там є, але в дверях стоїть їхня заручниця. Це не Габріель. Це Адель. Їй у голову націлені два пістолети, а довкола шиї в неї тонка мотузка. Бачу, що шкіра на її шиї, там, де в неї впинається мотузка, має лискучий металевий відтінок.
Хоч я й невидимий, та врятувати її не можу, бо її миттю пристрелять.
Мушу з ними поговорити.
Я стаю видимим, лунають постріли й крики, але я просто стою вгорі на сходах і чекаю. Врешті-решт стрілянина вщухає, і знову стає тихо.
Я кричу їм:
— Ви мені нічого не зможете зробити! У будівлі повно вояків Альянсу! Найкраще для вас — здатися. Якщо ви вб’єте заручницю, я знищу вас усіх. І живим тоді залишуся тільки я.
Відчуваю, як одна куля легенько торкається мого чола, а друга грудей.
— Соул мертвий, і Волленд теж. Я знищив усі відьомські пляшки, тож ви тепер не можете ставати невидимими, хоча, думаю, ви вже й так це зрозуміли. Тепер лише мусите визнати свою поразку.
Ще одна куля торкається мого чола.
— Стрілянина мені надокучає, але ніякої шкоди не завдає. Здавайтеся. Негайно. І відпустіть заручницю.
— Ми не здамося. Ми підемо звідси. Дай нам вийти, і ми не вб’ємо ні цю, ні того. Якщо ж ти нападеш бодай на когось із нас, вони помруть.
І вони підштовхують до Адель другого заручника. Він у чорному ловецькому вбранні, але вже має свій природний вигляд, волосся спадає йому на чоло, напівприховуючи обличчя, а з вуха по щоці тече кров. У його скроню впирається дуло пістолета, а шию стягує тонка мотузка. Ловець підтримує його з-за спини, щоб він не впав. Заручник дивиться на мене, і я ладен зробити будь-що, аби його звільнити. Якщо це справді він.
— Скажи мені щось, Габріелю, — прошу я. — Доведи, що це ти.
Він спирається спиною на Ловця, який стоїть за ним, дивиться на мене та каже таким здавленим голосом, що я ледве його чую:
— Тебе не було дуже довго. Ти загубився? — він і сам має загублений вигляд, його мало не задушили, і він ледве тримається, щоб не зомліти.
— Я був поранений, а не загублений, — відповідаю я, хоча насправді почуваюся цілком загубленим.
Один з Ловців кричить:
— Ми зараз підемо через розколину. Спробуй тільки зачепити когось із наших, і ми застрелимо заручників. Ми йдемо через розколину й беремо з собою заручників. Якщо підеш услід, ми їх уб’ємо.
Ловці виходять у коридор; їх восьмеро. Вони відходять, тримаючи перед собою заручників.
І я безпомічний, нічого не можу вдіяти. До Габріелевої скроні приставлене дуло пістолета. Один порух ловецького пальця — і він буде мертвий. Я мушу зупинити час. Тоді я зможу безпечно знешкодити Ловців.
Треба сконцентруватися. Терти долоні, роблячи ними коло, зосередитися на застиглості, але перед моїми очима Габріель і пістолет, приставлений йому до голови. Ловці кричать:
— Він щось робить! Що він робить? — вони вже ввійшли в останню кімнату, а я не годен зосередитися, щоб зупинити час, хоча міг би стати невидимим і добігти до кінця коридору. Вони в кімнаті біля дальньої стіни з книжковими полицями. І двоє Ловців уже зникають у розколині. Я знову пробую зосередитися, розтираю долоні та думаю про нерухомість, але не відводжу очей від Ловців. Ще двійко входять у розколину. Залишилося тільки двоє Ловчинь: та, яка тримає Габріеля, і та, в руках у якої Адель.
Я тру долоні. Думай про нерухомість, про застиглість. Заспокойся, видихни повітря та затамуй дихання. Але нічого не вдається. Я так і не можу сконцентруватися. Не можу нічого вдіяти.
Ловчиня, яка тримає Габріеля, наближається до розколини. Мушу ризикнути. Я невидимий, підбігаю до Ловчині та відштовхую її пістолет убік і вгору від Габріеля. Пістолет вистрілює, а я вдаряю Ловчиню в шию Феїрборном, одночасно влучаючи блискавкою в ту, яка тримає Адель. Габріель падає на підлогу. Він живий. Я розрізаю мотузку на його шиї, і він полегшено зітхає. Дивлюся на Адель. Вона зомліла, як і Ловчиня, що її тримала.
Габріелева шия червона та роздряпана мотузкою.
— Ти в нормі? — запитую я.
— Підстрелений, — каже він.
— Що? — я роздираю його куртку. В нього закривавлена сорочка. — Ти можеш зцілитися? — питаю я.
— Намагаюся.
— Ґрейторекс, мені потрібен Арран! — кричу я. Не знаю, чи вона мене чує, але я не хочу ні на мить залишати Габріеля. — Ґрейторекс! — кричу я знову. — Знайди Аррана! — нахиляюся над Габріелем і роздираю йому сорочку. Багато крові, але рана на вигляд не аж така поганюча. Куля зачепила його збоку, та не залишилася в тілі, і рана не надто глибока.
— З тобою все буде гаразд. Рана поверхнева. Кулі в тобі немає. Лише трохи ловецької отрути.
— То я буду жити?
— Звичайно, — я аж тремчу, позбавляючись напруження. Йому потрібна допомога, але отрута його не вб’є.
— Ґрейторекс! Приведи сюди Аррана! Негайно! — кричу я знову, зриваючи голос.
Відповіді немає. Я прислухаюся і вже хочу крикнути ще раз, аж раптом з коридору чути постріли.
Адель, похитуючись, підводиться на ноги. Стрілянина припиняється.