— Двадцять п’ять? — на вигляд я дав би Ван не більше двадцяти років, але вона завжди поводиться як значно доросліша й досвідченіша жінка. — Скільки ж тобі років, Ван?
— Доволі неввічливе запитання, скажу я тобі. Та попри всі інші корисні якості, зілля ще й допомагає затримати молодість.
Габріель заходить у кімнату й зачиняє за собою двері практично перед самим носом Несбіта. Масивні дерев’яні двері заглушують його нарікання.
— Дякую тобі, Габріелю, що так швидко прийшов. Я оце якраз казала Натану, що ми вже майже готові допомогти тобі віднайти власну сутність.
— Гаразд, — без зайвих емоцій говорить Габріель, сідаючи навпроти мене.
— То що ми маємо робити? — запитую я.
— Ви обоє маєте випити приготовлене мною зілля. Ви разом увійдете в стан трансу і знайдете сутність колишнього Габріеля. Уявіть її у вигляді линви. Знайдете її, а тоді повернетесь, тримаючись за неї, сюди, у це місце і в цей час.
Дивлюся на Габріеля й легенько хитаю головою. Він зустрічає мій погляд і каже, немовби читаючи мої думки:
— Це магія. Це все безглуздо… і водночас — сповнене сенсу.
Я закочую очі й повертаюся до Ван.
— А якщо ми не знайдемо ту сутність, або підемо за линвою не в той бік?
— Тоді ви не вийдете з трансу.
— Як? Ніколи?
— Аж поки не помрете з голоду.
— Не надто приємна перспективка, — кажу я.
— Я завжди думав, що буду радше готовий померти під зливою куль, — усміхається мені Габріель. — Але коли спробував, зрозумів, що це теж не найкращий варіант.
— І скільки часу це має тривати? — цікавлюсь я.
Ван запалює наступну сигарету й випускає кільце диму.
— Скільки буде потрібно.
— Тобто ти й сама не знаєш?
Вона не відповідає.
— А яка ймовірність того, що ми нічого не знайдемо? — запитую я.
— Не маю поняття. Усе залежатиме від вас двох.
— Мені це не подобається, але я це зроблю.
— Рада, що в тебе стільки ентузіазму, Натане. Це завжди стає в пригоді, — Ван легенько поплескує мене рукою по нозі. — На щастя, та місцина має свої переваги. Дерева, річка і старезні гори — це саме те, що тобі потрібно, — тоді вона зазирає мені в очі, а блакить її власних очей спалахує іскрами. — На жаль, залишається ще одна невеличка проблема.
— Що саме? — насторожуюсь я.
— Входити в транс дуже небезпечно, коли немає молодого місяця.
— Що? Але ж він буде аж за два тижні! — я зриваюся на ноги.
— Так, — Ван неквапливо випускає в повітря цілий шлейф диму.
— Але ж Анналіза… Вона може померти… Ловці можуть виявити Меркурію й убити їх обох або захопити.
— Гадаю, нам слід трохи більше покладатися на вміння Меркурії ховатися від Ловців. Вона ж це, зрештою, робить десятиліттями.
— Але Анналіза втрачатиме сили! Ми не можемо два тижні сидіти тут, склавши руки, й чекати.
— Можемо, Натане, і саме так ми й зробимо. Ти правий — Анналіза втрачатиме сили, але в нас ще є досить часу. Вона може проіснувати в таких умовах ще не один місяць.
— Легко тобі говорити, коли ти жива-здорова й вільна.
Прямую до столу. Хочу пожбурити на підлогу всі ці купочки її зілля. Але Габріель побачив, куди я рушив, і перекриває мені шлях. Проклинаю його і вибігаю з кімнати, грюкнувши за собою дверима. Відчуваю, що вчинив по-дитячому, але потім помічаю в коридорі Несбіта, який глузливо підсміюється з мене. Не певен, чи він підслуховував, але відштовхую його геть, а тоді луплю й копаю ногами все, що трапляється мені на шляху з будинку.
Кажучи Габріелю
Я придумав, чим мені зайняти ці два тижні. Знаю, що мушу повернути собі найкращу фізичну форму, а оскільки інших клопотів поки не маю, то починаю тренуватися. Швидко набираю форму завдяки цим тренуванням, а також завдяки своєму Дару. Відколи я його здобув, моє тіло стало сильнішим і жвавішим. Удень я тренуюся разом із Несбітом і Габріелем, а тоді ще сам уночі. Мені достатньо трошки подрімати вдень, і я можу легко протриматися цілу ніч.
Щоранку ми з Габріелем і Несбітом насамперед робимо пробіжку, хоч після кількох миль я завжди біжу далі сам. Ми зустрічаємося на світанку, і вони починають бурчати й нарікати на погоду та біль у м’язах, потім ми трохи розминаємося. Кожного дня я думаю: ну, от сьогодні з ними все буде гаразд, але щоразу все відбувається, як завжди, і Несбіт починає мене заводити. Він постійно глузує з мене, передусім з того, що я нетерплячий, а також мовчазний або набурмосений. А ще він висміює мої черевики або ж волосся, обличчя, очі. Він завжди коментує мої очі. Іноді мені просто здається, що він спеціально мене накручує, щоб я добряче заїхав йому у вухо.
Часом здається, що варто мені побути з ними довше, і Несбіту просто набридне мене дражнити, та згодом я починаю лютувати і, так чи інакше, залишаю їх позаду й біжу далі сам, і так воно ліпше. Навіть не знаю, чому взагалі з ними панькаюся, проте щодня сподіваюся, що нам усе-таки буде добре разом. Але намарно.
Після пробіжки я снідаю. Роблю собі кашу. Несбіт готує всілякі вишукані страви — учора, скажімо, була яєчня по-флорентійськи, — для Ван і Габріеля. Він усе готує, а тоді чекає Ван, поки я їм на кухні. Габріель завжди залишається зі мною. Іноді Несбіт також їсть із нами кашу — коли в нього не найгірший настрій. Тоді він багато не говорить, а я собі просто їм.
Після того я трохи дрімаю, лежачи під ранковим сонечком, якщо воно, звісно, є. Пізніше знову тренуюся, а тоді йду на прогулянку, зазвичай сам, іноді з Габріелем. Потім обід і післяобідній сон. Пополудні або коли вже вечоріє я роблю з Несбітом деякі бойові вправи. Він добре б’ється, але я його завжди перемагаю. Весь час кепкую з того, який він старий, повільний і жирний, але він тільки шкіриться й регоче, сприймаючи це все як комплімент. Габріель інколи спостерігає за нами, але не бере участі ні в наших двобоях, ні в глузливих кпинах. Здебільшого він вправляється у стрільбі: добре володіє пістолетом, а також луком і арбалетом. Як і Ван, йому це вдається робити легко й елегантно. Я також пробую стріляти, але ненавиджу ті пістолети.
Вечорами я приймаю душ у замку, а опісля ми вечеряємо, і Несбіт грає ролі кухаря й кельнера. Коли темніє, я йду до лісу. Так минають дні, й до зустрічі з Анналізою їх стає усе менше.
Сплю в лісі. Мені тут подобається. У лісі гарно: коли я тут сам, мене ніщо не тривожить. Трансформація зі мною відбулася лише того першого разу. Щоночі я чекаю, чи не станеться це знову. Хочу навчитися контролювати цей стан, і мені здається, що ця відлюдна стародавня місцина просто чудово для цього надається.
Цілий день я не їв, щоб побачити, чи це спрацює, але нічого не сталося. Можливо, тому, що жодна тварина, жодна потенційна жертва не перетнула мій шлях. Нині спробую щось інше. Я цілий день голодував і вирушаю на полювання, але не хочу нікого вбивати. Хочу трансформуватися, погнатися за кимось, але не вбити, й переконати мого звіра повернутися сюди. Я приніс із кухні трохи м’яса і викладаю його на землі.
Щойно западає темрява, вирушаю до лісу. Знаю, що в цій місцині мають бути лисиці, тому прямую до їхнього кубла. Поволі й безшумно пробираюся крізь дерева, аж поки бачу цілі хащі гілочок довкола входу в нору. Припадаю до землі й чекаю.
Мушу чекати майже всю ніч, але тільки-но маленька лисичка вистромлює носик зі свого лігва, у мені вибухає адреналін. Дихаю повільно й рівномірно, вичікуючи. Хочу втримати контроль, побачити, чи зможу я принаймні дочекатися, поки буду готовий. Не хочу вбивати лисицю. Хочу трансформуватися і спробувати зупинити себе від убивства, бодай примусити свого звіра повернутися до того м’яса, що я залишив позаду. Мушу навчитися контролювати його. Не дозволити йому вбивати.
Повільно дихаю і стежу; адреналін у мені нуртує, але не оволодіває мною. Кажу сам собі:
— Скрадаємося за нею. І все. Скрадаємося, і нехай вона живе.
Лисиця мене не відчула й вибігла з нори. Я припиняю контролювати своє дихання й зосереджуюся на запаху лисиці.