Одного дня, коли Дженет прийшла на роботу у відділення в маєтку Норфолк на площі Сент-Джеймс — відділення поранених і зниклих безвісти постійно розширювалося й потребувало більше місця — Ґертруда моментально схопила її за руку у своїй звичній імпульсивній манері й відвела вбік. «Девід написав мені листа. Він сказав, що відшукувати зниклих безвісти солдатів може будь-хто, а накреслити мапу Північної Аравії можу лише я. Наступного тижня я їду».
Оскільки цей етап життя міс Белл добіг кінця, зі всіма його стражданнями та непосильною працею, Ґертруда могла озирнутися назад, пишаючись своїм грандіозним внеском у військово-економічну діяльність. Сотням тисяч сімей вона освітила непроглядну пітьму й відіграла певну роль, мотивуючи їх жити далі. Її роботу у відділенні поранених і зниклих безвісти офіційно визнала безцінною її королівська високість принцеса Кристіан та інші члени Військового виконавчого комітету.
І тепер на Ґертруду Белл чекав найзахопливіший і найвагоміший етап її життя.
Розділ 11
Каїр, Делі, Басра
У 1910 році Близький Схід кишів військовою розвідкою і таємною дипломатією. Лише після того, як 1908 року Британія запідозрила Німеччину в певних намірах щодо цієї території, у Лондоні з’явилося міжнародне розвідувальне бюро. Міністерство закордонних справ регулярно користувалося безкоштовними послугами мандрівників, які доповідали про свої експедиції. Однак мало хто з них прямував до Близького Сходу, де потрібні були певні мовні навички та знання пустельного етикету, де більша частина дикої місцевості не була нанесена на карту, де не було доріг і нікуди було звернутися за допомогою, раптом щось траплялося. Ґертруда ж вправно здійснювала спостереження, і її завжди тягнуло в гарячі точки. Завдяки такій своїй експедиційній манері вона стала беззаперечним кандидатом на місце одного з добровольчих інформаторів. Вона перебувала на службі, хоч і неоплачуваній, у розвідувальному відділку адміралтейства, і саме в листопаді 1915 року керівник розвідувального управління ВМС, Капітан Голл, послав за нею людей до Лондона, щоб повідомити про телеграму з Каїра.
Ґертруда з власного досвіду знала все про безмежні простори Аравії та розмаїття її мешканців, і ці знання робили її унікальною. І не лише тому, що вони були всеохопні, а ще й тому, що всі відомості були свіжі. Минуло шістнадцять місяців, відколи вона повернулася зі своєї подорожі в Хаїль. Якщо підрахувати, два роки свого життя вона провела, мандруючи Аравійською пустелею. У семи своїх експедиціях Ґертруда спостерігала за слабкими місцями Османської імперії, спершу як багата туристка, а тоді як дослідниця, археолог та інформатор британського уряду.
Деякі звіти вона робила добровільно, а деякі — на запит. Спочатку Ґертруда передавала їх через Чирола, а потім уже й сама, напряму зацікавленим урядовцям і політикам, яких знала. Скоріш за все, саме міністр закордонних справ сер Едвард Ґрей був ініціатором надання нею таких послуг. Міністерство закордонних справ попрохало її розвідати, яким був вплив Німеччини на Османську імперію у північній і східній частині Аравії, і Ґертруді вдалося знайти всі відповіді, вдаючись до способів, доступних жінці, яку ніколи ніхто не запідозрив би у шпигунстві. Дорогою Ґертруда пила каву й обмінювалася плітками з кожним шейха, повз намет якого проїжджав її караван. Вона наряджалася й вечеряла в різних поселеннях і вважала своїм обов’язком користуватись усіма зв’язками й зустрічатися та розмовляти з усіма, хто мав бодай якусь громадську чи політичну вагу. Вона фотографувала багато археологічних пам’яток і позначала на карті військові об’єкти. А якщо потрапити кудись було дуже складно, як-от у березні 1900 року в замок хрестоносців у Ель-Караку, де німецькі офіцери проводили повторне навчання для турецьких солдатів, Ґертруда вмикала всю свою невимушену нахабність і просто заходила всередину — «була дуже люб’язною, ввічливо віталася з усіма солдатами». Величезний список контактів, уміння орієнтуватися на місцевості й складати мапи, а також скрупульозна методика ведення записів принесли Ґертруді офіційний титул.
Майор міс Белл приїхала до Каїра, вона була першою жінкою-офіцером в історії англійської військової розвідки. Звання майора вона отримала з люб’язності, однак в офіційній звітності її записали офіцером штабної служби другого рангу. Якби в той час існувала організація жіночої допоміжної служби ВМС, Ґертруда носила б їхню біло-блакитну уніформу з білими відмітками за політичну службу. Однак свого часу вона одягала бавовняні біло-блакитні смугасті сукні з квіточками на талії й великі солом’яні капелюхи, які чіпляла на вішака поряд з кашкетами і тропічними шоломами службовців; вечорами вона переодягалася в шовкові сукні вільного крою й доповнювала їх короткими піджачками. «Місцеві військові занепокоєні тим, як себе з нею поводити і до яких матеріалів її слід допускати, — перед Ґертрудиним приїздом у листі своїй дружині написав Гоґарт, який саме обіймав пост лейтенанта-командора Королівського військово-морського добровольчого резерву в Каїрі. — Я сказав їм, що вона сама все врегулює, і їм не варто перейматися!». 3 січня 1916 року Ґертруда написала додому: «Маючи звання штабного офіцера, я починаю відчувати себе як риба у воді! Ну хіба ж це не смішно?!».
Сер Гілберт Клейтон був головою військової розвідки Єгипетської армії до переведення на роботу сера Генрі Макмаґона, нового верховного комісара і, по суті, правителя Єгипту. Лейтенант-командор Гоґарт замінив свою краватку-метелика археолога та пом’яті лляні жакети на білу накрохмалену військово-морську уніформу й приєднався до Клейтона, щоб разом сформувати арабське бюро, новий апарат розвідки у справах Аравії. Для співробітників — їх було п’ятнадцять — Гоґарт був наставником і суддею, який проводив гучні обговорення та суперечки; Клейтон — центром затишшя, який безшумно застосовував свій сильний вплив. За словами Лоуренса, його вплив був, наче олія, що «непомітно й наполегливо розтікалася всією поверхнею».
Колектив бюро розмістився в каїрському готелі «Ґранд Континенталь», а їхні офіси розташувалися по сусідству, у ще більш грандіозному готелі «Савой». На стелі крутилися вентилятори, лунали дзвінки, а готельний персонал, одягнений у довгі ряси до підлоги, приносив таці з кавою та м’ятним чаєм. Гоґарт з майором Лоуренсом, форма якого була пожмакана й замащена маслом для мотоцикла «Тріумф», уже пообкладали настінні полиці довідниками з усі тем, що хоч якось стосувалися Близького Сходу. Незважаючи на веранду з плетеними кріслами й пальмові сади під пекучим полуденним сонцем, просякнута тютюновим димом атмосфера більше нагадувала кімнатки з панельними стінами в Оксфорді, ніж північно-африканську туристичну розкіш. Для Ґертруди, яка пережила велику втрату й довгий час ізолювала себе від суспільства, ця атмосфера була занадто компанійською. День, який вона провела з леді Анною Блант, став «оазисом миру та спокою після галасу й натовпу Каїра. Як же я ненавиджу готелі й постійну публічність, яку вони до себе притягують! А після довгих місяців самітницького існування моя відраза до них стала сильною, як ніколи».
Каїр був захищеним серцем британського протекторату, під яким знаходився весь Єгипет, і його центром управління. Умовно хедив, чи король, ще підпорядковувався туркам, однак коли 1875 року він збанкрутував, британці внесли за нього заставу, а натомість вимагали відкрити свою резиденцію. І тоді Британія впровадила там власну адміністрацію; це було схоже на те, як діяли турки на всьому Близькому Сходу.
Ґертрудині листи з Каїра додому стали коротшими та дещо розмитими. Вона не розповідала про розумних людей, які її оточували. Це ж, як не крути, секретна служба. З військової погляду, це була обрана і, можливо, навіть підривна структура, працівники якої наділені надзвичайною свободою займатися своїми власними справами. Розгляд важливих міжнародних схем і завуальований характер їхніх обговорень породжували багато підозр, які виникали з боку працівників розвідувальної служби в Індії та передавалися до Лондона самим намісником короля.