Джек прислухався до звуків на нейтральній ділянці землі перед ним. Німецькі нічні патрулі вже вийшли — вони пильнували рухи ворога та сіяли тривогу. Джек розумів, що й серед них бувають особливі вартові, які почують швидше, аніж він щось зробить, — але вартові в траншеях ніколи не розмовляли без нагальної потреби. З Лондона прибув піхотний батальйон — тунельників вони назвали «каналізаційними пацюками», використовуючи будь-яку можливість довести їхню неефективність як солдатів.
Джек настільки стомився, що спати він вже просто не міг. Рухи його тіла набули автоматизму, але звідки він черпав енергію — сказати не міг ніхто. Коли інші вже дрімали, він сидів без сну та навіть пильнував. Навкруги хтось уже спав на дошках на підлозі, а хтось сидів спиною до стіни, клюючи носом. Далі вздовж лінії фронту робітники ремонтували траншеї — їхній стукіт долітав до вух Джека.
Наразі в його голові дуже ясно вималювалось обличчя Джона: блідий одинокий хлопчисько десь у хвості ватаги вуличних хлопців, що через проблеми з ходою постійно шпортався. Він майже наяву чув його високий голосок, лондонський говір, завчені привітання та необгрунтовану життєрадісність. Він уявив цього хлопчика у палаті госпіталю з високою стелею і жовтавим світлом гасових ламп, поруч із накрохмаленими головними уборами сестер, оточеним запахом мила та дезінфікувальних засобів.
Сон підкрався до нього невидимим ворогом. Зловісне світло госпіталю змінилися лампами величезного лондонського бару на Лі-Брідж-роуд. З’явилися чоловіки у костюмах та капелюхах, укутані кільцями диму та з келихами в руках. Прийшли й інші образи, один за одним: кухня батьківського дому у Степні; парк та пес; знову освітлений паб, набитий людьми; обличчя Джона, його милого хлопчика. Джек відчував ману величезної спокуси — відпочинок для розуму, сон, — яка вартуватиме життя його товаришам. Але він не розумів, що вже спить, — його голова нахилилась уперед, впала між втомленими плечима, які годинами копали французьку землю без відпочинку.
До нього так і не дійшло, що він заснув, аж поки не прокинувся, падаючи уперед від удару чийогось чобота по щиколотці.
— Ім’я? — гаркнув офіцер.
— Фаєрбрейс, сер.
— А, це ти, Фаєрбрейс, — ще один голос, капітана Уїра, звучав здивовано.
— Ви спали? — запитав холодно перший офіцер.
— Я не знаю, сер. Я не слухав, а потім...
— Ви спали на варті. На вас чекає трибунал. Зайдіть до мене завтра о шостій. Ваш сержант вас приведе. Ви знаєте, яким буде покарання.
— Так, сер.
Джек дивився, як двоє чоловіків просуваються траншеєю, а потім звертають наліво. В темряві ночі виднілися лише вогники їхніх сигарет.
На варті Джека змінив Боб Вілер, іще один тунельник. Джек повернувся та побачив, що Тайсон та Шоу сплять під дерев’яною рамою — для нього місця вже не залишилось. Він узяв кілька сигарет і пішов назад комунікаційною траншеєю повз невпевнений оклик вартового. Він переліз через задню стінку допоміжної траншеї й опинився там, де зберігали боєприпаси та провіант — їх накрили брезентом від мжички. Склад охороняли троє чоловіків, включаючи сержанта, — Джек назвався й сказав, що йому треба до вітру, і вони пропустили його. Він знайшов дерево, ще не знищене артилерійським вогнем, сів під нього, розпалив цигарку та втягнув у себе дим. До війни він ніколи не торкався тютюну, а зараз це стало його найбільшою розрадою.
Якщо трибунал визнає його винним, то йому світить розстріл. Тунельники все частіше вважалися частиною армії, хоча вони і не підпадали під принизливу муштру та покарання для виховання бойової готовності, як піхотинці, а проте свій особливий статус окремішності вони втратили. Коли Джек приїхав на Іпр разом із лондонцями Алленом та Мортімером, йому сказали, що впродовж усієї війни вони перебуватимуть на одному місці, а піхотинці будуть змінюватися. А проте тунельників теж постійно переміщували, посилюючи ще більше той безлад, заради усунення якого їх організували. По суті вони стали солдатами, які повинні були вбивати ворога не лише мінами, але й багнетами або навіть голими руками, якщо виникала така необхідність.
Не таке життя уявляв собі Джек, коли ішов добровольцем на війну. У тридцятивосьмирічному віці він міг запросто уникнути служби, але в Лондоні неможливо було влаштуватися на роботу. Маргарет була старшою на десять років, і їй вистачало догляду за Джоном. Вона час від часу наймалася прибиральницею, але грошей не вистачало. Джек не думав, що війна триватиме так довго, — він обіцяв Маргарет за рік повернутися з відкладеною частиною зароблених грошей.
Маргарет була по-ірландськи практичною. Джек подобався їй своєю добротою та почуттям гумору. Вони познайомилися на весіллі однієї з восьми сестер Маргарет — вона виходила заміж за співробітника Джека. На застіллі після церемонії у церкві Джек пив пиво та видумував різні забави для дітей. У нього було широке квадратне обличчя, волосся зачесане на проділ. Маргарет одразу його вподобала, бо він залишився погратися із дітьми, перш ніж піти розповідати анекдоти іншим чоловікам.
— Я стара діва, — прямо сказала вона Джекові, коли той завітав до неї за тиждень після весілля. — Ти не захочеш зі мною зустрічатися.
Але Джек, здається, точно знав свої бажання — і через три місяці вони одружилися.
Запалюючи наступну цигарку під деревом під свист снаряду, що перелітав британську лінію фронту десь за півмилі на південь, Джек Фаєрбрейс затремтів. Він сприймав себе як безсмертного. Вважав, що вже загартувався від смерті, але це було оманою. Якщо його визнають винним, то на сході сонця відведуть кудись у безлюдне місце подалі від лінії фронту — на просіку у лісі або ж на двір за стіною ферми — і розстріляють. Вони накажуть це зробити чоловікам із його ж підрозділу — таким же мінерам та копальникам, яких навіть у ворога не вчили стріляти. У когось патрони будуть холості, у когось бойові — і ніхто ніколи не дізнається, чия куля його убила — Тайсона, Шоу, Вілера чи Джонса. Він впаде, як і мільйони мертвих, — у багно: як помічники пекаря із Саксонії, як робочі з французької ферми, як працівники фабрики у Ланкаширі — земля прийняла вже дуже багато плоті і крові.
Він тремтів від таких думок. Кожен солдат готується до смерті, коли починається битва або атака: від кулі снайпера, від снаряду або міни, від вибуху в тунелі. На війні кожен момент здатен принести тобі смерть у тому чи іншому вигляді — й іноді це важко осягнути. Але поступово Джек звик до цього. Кожного разу, коли їх підрозділ відпускали на відпочинок, він відсипався цілий день, щоби пристосуватися до відсутності постійного страху. Опісля він вже міг жартувати та розповідати якісь історії, відчуваючи, як полегшення огортає його разом із товаришами. Але ця культивована байдужість стосувалася смерті ворога, друзів та побратимів. Але зараз він збагнув, що не готовий змиритися із можливістю власної смерті.
Він закрив обличчя руками та почав молити Бога про порятунок. У нього не було справ, які би потребували завершення, ніякого особливого призначення — чоловік просто хотів побачити Маргарет, доторкнутися до волосся Джона. Сидячи під деревом у мряці та темряві, він думав про сина — свого милого сина. Для результату війни його смерть чи життя не мали ніякої різниці. Однаково як і життя Тернера, якому відірвало голову, життя Тайсона та Шоу. Нехай вони помруть, молився Джек, відчуваючи свою ганебність. Нехай помруть вони — а я виживу.
Тієї ночі він так і просидів під деревом на самотині. Ніхто його не викликав, і він усе намагався воскресити у своїй пам’яті спогади про своє життя, про уже зроблене, сподіваючись, що це принесе йому якесь полегшення перед обличчям гвинтівок, націлених у його голову. Він пригадував футбольні матчі на полях Хакні Маршиз, своїх друзів з роботи у лондонському метро, дивні обличчя та голоси з дитинства, свого сина. Нічого з тих спогадів не робило його життя вартим порятунку. Наостанок пам’ять відкривала лише якісь уривки з раннього віку: як він сидить перед вогнищем на кухні, як пахне мама, коли цілує на ніч. Разом з образами виникло бажання здатися, заснути.