Те, що відбувається з нами, лишається в крові.
«Де найліпше місце, діду?»
«Там, де тебе чекають».
Не люблю слово «доля». Замінюю його на «путь». Путь не очікують, не обирають, не оплакують, як долю, його приймають, як своє служіння і йдуть ним.
Люди, що прожили день у мирних заняттях, — будівничі і спасителі світу. Се — головна битва людини. Мирні заняття: втішати людину, гладити тварину, копати в саду, мурувати дім, гатити греблю, поливати зело, збирати ягоди, грати на пищалці, читати молитву…
У мирних діланнях не буває дрібниць.
Те, що написано на заплющених повіках
У мене ніколи не було годинника. Час показують тіні дерева. Око вимірює їх ліктями — і одразу знаєш, скільки часу минуло від сонцестану. Якщо місцевість без дерев, то годину підкажуть згуки живого світу — птиць і комашні, що в різний час по-різному голосять. Коли мандруєш у пору безгоміння, то звертаєшся до неба, до трави, до каміння, до земного груддя… Однак усе те з ранньої моєї практики. Вже давна я чую час кістьми — він живе в мені. Рівно ж, як і шкірою читаю змінність погоди на низку днів уперед.
Все те прочитую на заплющених повіках, як зізнався якось маленькій дівчинці, котра допитувалася, як я виджу невидиме.
Злетіти високо можна лише одному. Та коли в тісній парі йдете по землі, ваші руки стають крилами.
Не втомлююся наголошувати: щастя — чин парний.
У всіх звуках живого світу вчуваю я музику. Лише людські слова звучать, як шум, що глушить оту музику.
«Діду, а в тебе є багатство?» — питає сусідське дівча.
«Звісно, є».
«Де воно?»
«А ось книжні ряди — мої брильянти самоцвітні».
…А сам міркую собі: гадаємо, що володіємо книгами, а насправді книги володіють нами.
Не нав’язуй себе людям — і тоді врозумієш: потрібен ти їм чи ні.
Чародійство, рівно ж як і мистецьке творення, — уділ самотніх. Від волхвів ще тягнеться.
«Що є зрілість душі?»
Не приймай ні від кого нічого такого, що може тебе обтяжити. Ні зайвих речей, що відтак мертво лежать мотлохом і стягують пил і цвіль; ні чужих грошей, що забирають спокій; ні головно — чужої гризоти, злости, скорботи, заздрощів, неприязні…
Доки ти того не прийняв, не розділив — доти воно не з тобою, не обтяжує і не гнітить.
Три розуми має тямковитий чоловік.Перший — розум від матери. Другий — розум учености. Третій — розум від путящого життя. Третій є найважнішим. Його повнота залежить від повноти доброчесности.
В того, хто розкидується болотом, не можуть бути руки чистими. Ображений сам наносить образу иншим і собі.
Те, що вдалося сотворити, спочатку прийми душею сам. Тогди й люди, може, приймуть, як своє.
А може, й Бог.
Вірю, що сміх притягує щасність. Пригадую, й Чан Бао казав: «В усміхнене лице стрілу не пускають».
Нехитра штука — помічати приховане. Вищий уділ — видіти нечутне. І чути — невидиме. Тоді можеш жити непоміченим, при тому сам помічаючи все. Я доступився до сього, перейшовши Ліс і виступивши з нього на просіку видноти.
А головно — вигнавши Ліс із себе.
На скупися на оцінку.Даючи людині завищену оцінку, ми даємо їй можність бути такою, якою вона могла би бути. Птиці в далекому льоті беруть керунок вище і мірять сили на дальше, знаючи, що на них тиснутимуть хмари і зноситиме вітер.
Ми не знаємо, чому нам посилаються випроби. Може, біль дається тому, щоб навчилися радіти малим утіхам; може, самотність дається тому, щоб навчилися складати ціну людині; може, хвороти даються тому, щоб стати здоровішим, а смерть — аби прийти до невмирущости…
Праведник Йон не нарікав на неймовірні, незрозумілі для инших випроби, що спостигали його одна за другою. Бачив у тому Божу увагу. І не помилився.
Навіть тогди, коли тебе врятує доктор, не забудь подякувати Богу.
Ліки — від доктора, уздоровлення — від Господа.
«Що ми шукаємо найперше?»
«Очи, що випромінюють правду. І щоб ота правда була приємною…»
«Що є вершиною життя?»
«Коли піднімаємося над звичайним тлумом життя».
«Важко описати, як сходить і як заходить сонце, — скаржився молодий літерат, із яким ми літували в Горовому гнізді».
«Ще важче, хлопе, описати, як сходить сонце в душі…»
Щастя таки є. Якщо бажати його собі помірно.
Закон ноги і сліду
«Невже гроші так засліплюють людину? — спитав мене один знайомець. — Бідний і привітний до тебе, і поможе, чим може. А прийдеш до багача — нічого й нікого не видить, крім самого себе».
«Поглянь у вікно, — сказав я тому чоловіку. — Що там видиш?»
«Та що: вулицею жінка з дитиною йде, візник править конем, пес лежить у затінку…»
«А тепер, — кажу, — подивися в дзеркало. Що видиш?»
«Як що? Себе виджу».
«І вікно, і дзеркало з одного — зі скла. Та варто додати до скла дещицю срібла — і ти побачиш у ньому лише себе…»
До всього, полуда срібна затягує не лише очи, але й душу. Ліпше не скажеш за нашого Кобзаря:
Не завидуй багатому: багатий не має
Ні приязни, ні любови — він все те наймає!
Не завидуй могучому, бо той заставляє;
Що не його люде люблять, а ту тяжку славу.
«Чому московити так чіпко держаться української землі?»
«Не в землі річ — просторів їм і своїх доста. Вкраїнському духові заздрять. Українська воля їм очи коле».
Закон ноги і сліду: за добротворенням, як невідступна тінь,іде втіха і радість добротворця. За злодіянням, як задні колеса за передніми, йдуть смуток і нарікання злобителя.
Немало є смішних слів, вигаданих серйозними людьми. Мене, до прикладу, смішить слово «рецепт». А більшина людей приймає його від докторів ледве не як заповітні скрижалі спасіння.
В ріці життя будь радше островом, ніж берегом. Його течія не сокрушає, обходить…
Скупість — чиста глупість, кажуть люди. Вона отруює дні і ночі. І що старіша, то важче її виправити.
Де взяти розум для щастя? Якщо не знаходиш його в кишені, переплавлений у дзвінку монету, то шукай на дорозі. Чи, точніше, — в дорозі.
І яким буде твій шлях — прямим чи кривим — таким і щастя буде.
У вищих намірах мичомусь скупі і скуті.І нездогадуємося, що призначене нам Богом значно більше за те, що можемо собі уявити.
Головне — стати доконечно тою людиною, якою нам суджено бути.
Мій приятель-кавказець любив розповідати про вино. Був певний, що кахетини першими на землі почали плекати сей напій — «гвіно». Я був молодший за нього і тому дозволяв собі більше запитань. Якось я поцікавився:
«А яке вино годиться літнім людям?»