Немає сенсу ні в багатстві, ні в здібностях, ні в планах, ні у звершеннях, ні в пізнанні, якщо забута душа.
Скілько б не було в непомірній сласности й розбещености, чи в змінности судьби, в чоловіка любасок — все’дно судиться йому лише одна Жінка.
Всі инші — лише тіні її.
Якщо з кимось, то мандруєш повільніше, ніж сам. Один підеш скоріше, зате в парі — зайдеш далі.
Жінки правлять світом чоловіків. Файненькі нам подобаються, милі — полонять, розумні — зводять із розуму, а добрі — прив’язують серця.
Доброчесні жінки є обраними янголами-охоронцями роду людського. Вони сильніші, чесніші й мудріші за чоловіцтво.
Супружність зав’язується на небі, проте необхідна й небесна терпеливість, аби його зносити на землі.
Найважче у парі — зберегти рівну сердечну щедрість і тривку свіжість почуттів. Близькість висушує їх. Перевагом спостерігаєш таку черідку зносин між двома: спочатку незнайомці, потім друзі, найліпші друзі, коханці, незнайомці… Ліжко — велике й нещадне бойовище любови з самолюбством, сласти з гіркотою, жертви з жертовністю…
Не шукайте в тій борні перемог. Миру шукайте двоїстого.
Не бійся повторювання. Сей змінний світ змінний у повторюваности. І все посмітне, як полова на ситі, лишається, а мука для ситости розуму і духу осідає для тривкого пожитку. Не лінуймося просівати звичне й старе — для нового замісу. Для свіжого хліба.
В повторюваности є хосен.
Коли вкусила змія, мене, малого, спішно повезли до вуя Ферка. Той знатник падався нам далеким родаком. Тіло моє було вже заціплене, але крізь глуху пелену притомности я ще вчув:
«Що сталося, неборята?»
«Гад укусив дітвака».
«Се добре», — мовив спроквола Ферко.
«Що тут доброго?» — насторожилася моя баба.
«Добре, що гад його вкусив, а не він гада», — процідив сміх через густі навислі вуса Ферко.
І мені від тих збитошних дідівських слів нараз полегшало. Аж донині. Скілько з того часу мене кусало й жерло всякого гаддя, а я не зачепив жодного…
Може, тому я й вижив, і пережив їх.
Казати характер — се стягувати силу зі свої слабости. Більшина людей навіть не здогадується, які вони сильні в своїй слабости. Як та дрібна пташина, що летить проти буревію, протинаючи крильцями товщі вітру. Як пчілка, що не пускає ведмедя до свого дупла. Як нерозумне котеня, що їжиться проти вовкодава. Як зайченя, що обдурює вовка. Як травинка, що пробиває кам’яну плиту. Як поточина, що перерізає гору… Повстала в піднесенні духу мізерія годна чинити дива. І крихка малість долає велику потугу, бо вища сила дослухається до сил малих, як велика ріка — до малих струмків.
І з людською природою так само. Опір немочи дає силу. Сила терпіння гранить характер. І нутряній силі проявленого характеру може скоритися і градова хмара, і палюча засуха, і водопілля, і пошесть, і хворота.
Се — долання слабости через скріплення духу. А дехто називає його характерництвом.
Ще раз, ще раз і ще раз закликаю: не нехтуйте тої повноти радости, яка нам заповідана. Бо вона відкриває дари благодати.
Будівничі світу
Люди, що живуть осібно, сильніші за тих, що зібрані в поселення. Бо самотою не можна прожити без трудів — тілесних і душевних. У будні намагайся бути подалі від гурту, провадити час у трудах. У свята — поближче до людей.
Дням — труди. Трудам — дні. Празникові — день.
Се і є — благобудні життя.
Силою не варт хизуватися. Нині можемо бути дужі, та час сильніший за нас. Засіла мені в пам’ять примовка одного лісового бродника про свого зухабного товариша: «Гадав, що вхопив судьбу за цицю, а тепер сам держи гузицю…» Той нещасник був удатним стрільцем, бив звірину валом. Часто забирав лише шкуру і печінку, а м’ясо кидав червам. Доки сам, обпившись, не настромився на кілок… печінкою.
Доки птиця живе — їсть червів. А коли вмре — черви їдять її.
Печерник лісового монастиря, духовний мій батечко, направляв мене: «Будь будівничим світу. Як пчола трудовита, ревно збирай… Як пчола любодільна, віддавай людям ліпший мед розумницький і ліпший віск для просвіти світу…»
Я й віддаю, вертаю, що набрав. Від сього мої дні світящі.
Ще той схимник казав: багато людей хотіли стати богом, і лише Бог захотів стати чоловіком.
В Ісуса не було слуг, а Його називали господином.
Не було шкіл, а Його звали Вчителем.
Не було ліків, а Його називали цілителем.
Не було війська, а царі боялися Його.
Він не починав битв, а скорив увесь світ.
Не сподіяв ніякого зла, а Його розіп’яли.
Він був погребений, та живий і досі.
Ношу в собі й инші його зауваги: будь-яка втрата — се придбання можливости придбання і втрата можливости втрати.
Не покладайся на тих, чий час ще не прийшов. І сам у всьому чекай свого часу. Він знав межі, бо прожив много, а ще більше сотворив духом. Спочив на моїх руках. Одійшов у просвітленому мовчанні. І я врозумів тогди: в кінці світлого шляху немає слів. Є лише спокій, спокій, спокій…
За спокій дорого можна платити.
Щоб не плакати. Що робити, аби не плакати? Затиснути в зубах тоненьку гілочку. Найліпше для сього підходить ялівець або вишня.
Так радив один мій побратим-кавказець.
Правда завжди в меншині. І, як правило, — в одинокости.
Золоті слова, зазвичай, нічого не вартують. За них не треба платити. А ті, хто їх промовляє, і не просять плати.
Якщо зруйнувати мурашник. Мурахи мирно собі працюють, щось тягнуть до свого гніздовища. Нікого не зачіпають. Доки не зачепити їх. Тоді сі мирні комашини стають воїнами. Жалять по одному, дістають ворога з усіх боків. Чим більше їх тиснути, тим більше гуртуються вони для спротиву. Якщо мурашник зруйнувати й розкидати, мурашиний рід живими потічками потягнеться в безпечне місце і за кілька місяців збудує нове гніздовище.
Так і ми — вкраїнські люди.
Життя коротке. Тому поспішай:
перед тим, як умерти, — живи;
перед тим, як сказати, — слухай;
перед тим, як молитися, — прощай.
Відмовляючись від зайвини, почни з «чекання». Не очікуй заслуженого й незаслуженого, бажаного й небажаного.
Очікування — се прихований біль.
Поважай правила, та не втрачай лице. Пристосовуйся, та не до рабської подоби. Нехай спокій і мир спрямовують твої слова і діла.
Якщо тебе кличуть на гостину, збирайся і йди. Доки кличуть.
Якщо тобі не вистачає терпіння, згадай, що Бог — терпеливий. Якщо помиляєшся — знай, що Бог поправляє. Якщо запізнюєшся — пам’ятай, що в Бога завжди все вчасно.
Коли говориш, кажи щось. Відповідати, не сказавши нічого, се лукавство.
Ти промовив одне слово — я тобі повірив. Сказав два слова — засумнівався. Сказав три слова — се вже брехня.