Будь ласка, Нел, подумала я, будь ласка, поговори зі мною. Я сказала, що мені дуже шкода. Я уявила собі твою крижану відповідь: Увесь цей час, Джуліє, я тільки й хотіла, щоб поговорити з тобою. І: Як ти могла подумати про мене таке? Як ти могла подумати, що я б вважала зґвалтування не вартою уваги дрібницею, що я знущалася б із тебе, згадуючи про нього? Я не знаю, Нел. Пробач.
Я все одно не чула твого голосу, тож змінила тактику. Тоді розкажи мені про Лорен. Розкажи мені про тих небажаних жінок. Розкажи мені про Патріка Таунсенда. Скажи мені, що ти тоді намагалися сказати мені. Але ти не сказала ні слова. Я майже відчуваю твою образу.
Мій телефон задзвонив, і на його яскраво-синьому екрані я побачила ім’я Ерін Морґан. Якусь мить я не наважувалася взяти слухавку. Що я зробила б, якби щось трапилося з Ліною, як я спокутую всі свої помилки, якщо не стане й її? Тремтячою рукою я прийняла дзвінок. І ось… Моє серце знову працює, ганяє теплу кров у мої кінцівки. Вона в безпеці! Ліна в безпеці. Вони її знайшли. Вони везуть її додому.
Здавалося, минуло сто років, багато годин, перш ніж я почула, як надворі клацнули дверцята машини, і я змогла піднятися, підскочити, скинути пальто й побігти сходами вниз. Ерін уже була там, стояла під сходами, дивилася, як Шон допомагає Ліні вийти з машини. На її плечах була чоловіча куртка, її обличчя було бліде й брудне. Але вона була ціла. Вона була в безпеці. З нею все було добре. Тільки тоді, коли вона підняла очі й зустрілася зі мною поглядом, я побачила, що це не так.
Вона йшла обережно, обережно переставляючи ноги, і я знала, що вона відчувала. Вона, немов захищаючись, обхопила себе руками; коли Шон простягнув руку, щоб провести її в будинок, вона здригнулася. Я подумала про чоловіка, який вивіз її, про його схильності. У шлунку в мене все перевернулося, я відчула солодкий смак горілки з апельсиновим соком, відчула гаряче дихання на моєму обличчі, тиск наполегливих пальців у м’яку плоть.
— Ліно, — сказала я, і вона кивнула мені. Я тепер зрозуміла: у неї на обличчі не бруд, а кров, що запеклася на губах і підборідді. Я взяла її за руку, але вона тільки більше напружилася, так що я пішла за нею вгору сходами. У коридорі ми зупинилися обличчям одна до одної. Вона ворухнула плечима, і куртка впала на підлогу. Я нахилилася її підняти, але Ерін мене випередила. Вона підняла її й передала Шонові, і щось проскочило між ними — погляд, у якому, на мою думку, був майже гнів.
— Де він? — засичала я до Шона.
Ліна, схилившись над раковиною, пила воду просто з-під крана.
— Де Гендерсон?
Мною володіло просте, дике бажання заподіяти біль йому, цій людині, яка втерлася в довіру, а потім зловжила нею. Я хотіла вчепитися в нього, викручувати, рвати те, за що можу вхопитися — зробити з ним таке, на що подібні чоловіки заслуговують.
— Ми шукаємо його, — сказав він. — Наші люди його шукають.
— Що ви маєте на увазі — «шукають»? Хіба вона була не з ним?
— Вона була, але…
Ліна й далі схилялася над раковиною, ковтаючи воду.
— Ви її возили в лікарню? — спитала я Шона.
Він похитав головою.
— Ще ні. Ліна чітко дала зрозуміти, що не хоче.
Щось виникло на його обличчі, і це мені не сподобалося, щось потайне.
— Але…
— Мені не треба в лікарню, — сказала Ліна, випроставшись і витираючи рота. — Я не постраждала. Зі мною все гаразд.
Вона брехала. Я точно знала, що це за брехня, бо я сама так брехала. Уперше я побачила в ній себе, а не тебе. На її обличчі був страх і виклик; я бачила: вона притискає до себе свою таємницю, як щит. Думає, що біль буде менший, приниження легшим, якщо ніхто більше його не побачить.
Шон взяв мене за руку й вивів із кімнати. Дуже тихо він сказав:
— Вона вимагала найперше приїхати додому. Ми не можемо змусити її пройти огляд, якщо вона не бажає. Але ви повинні відвезти її. Якомога швидше.
— Так, звичайно. Але я досі не розумію, чому ви не взяли його. Де він? Де Гендерсон?
— Його немає, — сказала Ліна, яка раптом опинилася біля мене. Її пальці торкнулися моїх; вони були такі самі холодні, як у її матері в останній раз, коли я торкнулася їх.
— А куди він пішов? — спитала я. — Що ти маєш на увазі — немає?
Вона не дивилася на мене.
— Немає — і все.
Таунсенд підняв брову.
— Наші його шукають. Його машина стоїть там, так що він не міг відійти далеко.
— Як ти думаєш, куди він пішов, Ліно? — запитала я, намагаючись зустрітися з нею поглядом, але вона відверталася.
Шон пригнічено похитав головою.
— Я намагався, — сказав він тихо. — Вона не хоче говорити. Я думаю, що вона просто виснажена.
Лінині пальці стиснули мою руку, вона глибоко зітхнула.
— Так. Я просто хочу спати. Чи можемо ми зробити це завтра, Шоне? Сил немає, спати хочу.
Детективи пішли, запевнивши нас, що повернуться, Ліна повинна була зробити офіційну заяву. Я дивилася, як вони виходять до машини Шона. Коли Ерін сіла на пасажирське місце, то так хряснула дверима, аж я здивувалася, що вікно не розбилося.
Ліна покликала мене з кухні.
— Я вмираю з голоду, — сказала вона. — Чи не могли б ви зробити спагеті болоньєзе знову, як тоді?
Тон її голосу, м’якість у ньому були новиною; це було так само дивно, як дотик її руки.
— Звичайно, можу, — сказала я. — Зараз зроблю.
— Дякую! Я просто піду нагору, мені потрібно прийняти душ.
Я поклала руку їй на плече.
— Ліно, ні. Не можна. Треба спочатку піти в лікарню.
Вона похитала головою.
— Ні, справді не треба, я не постраждала.
— Ліно, — я не могла дивитися їй у вічі, кажучи це, — тобі спочатку треба пройти обстеження, а потім прийняти душ.
Вона на мить знітилася, потім опустила плечі, похитала головою і зробила крок до мене. Я не втрималася від сліз. Вона пригорнула мене.
— Усе гаразд, — сказала вона. — Усе гаразд.
Так само, як казала ти в ту ніч, після води.
— Він нічого такого не зробив. Усе було не так. Ви не розумієте — він не якийсь злий сексуальний маніяк. Він просто жалюгідний старий чоловік.
— О, слава Богу! — сказала я. — Слава Богу, Ліно! — Ми стояли так, обіймаючись, якийсь час, поки я не перестала плакати, а вона почала. Вона ридала, як мала дитина, її худе тіло звивалося, вислизало з моїх рук на підлогу. Я сіла поруч з нею, спробувала взяти за руку, але вона щільно стисла її в кулак.
— Усе буде гаразд, — сказала я їй. — Якось воно буде. Я подбаю про тебе.
Вона подивилася на мене безмовно; вона, здається, не могла говорити. Натомість вона простягнула руку, розгорнула пальці, показала скарб, що був у кулаці — маленький срібний браслет з оніксовою застібкою — і тоді до неї повернувся дар мови.
— Вона не стрибала, — сказала вона, її очі блищали. Я відчула, як холодно стає у кімнаті. — Мама не хотіла залишати мене. Вона не стрибала.
Я стояла в душі довго, поливаючись найгарячішою водою, яку могла витримати. Я хотіла відчистити всю шкіру, я хотіла змити з себе весь минулий день і ніч, і тиждень, місяць. Я хотіла змити із себе його: його брудний будинок, його кулаки, його сморід, його подих, його кров.
Джулія була добра до мене, коли я повернулася додому. Вона не вдавала, вона була щиро рада, що я повернулася, вона стала піклуватися про мене. Вона, здавалося, думала, що Марк накинувся на мене: мабуть, вона думала, що він якийсь збоченець, у якого руки самі тягнуться до дівчаток-підлітків. Маю віддати йому належне: він мав рацію в одному — люди не зрозуміють його і Кей, ніколи не зрозуміють.
(Є така крихітна збоченська частина мене, яка була б рада вірити в загробне життя. От вона й мріє, що вони могли б зустрітися знову там, і, може, усе там для них складеться краще, і вона буде щаслива. Хоч як я ненавиджу його, але я хотіла б думати, що Кейті якось може бути щаслива.)