Барт пив якісь новітні пігулки навперемінно з народними горілчано-перцевими мікстурами, проте застуда на те чхати хотіла, прирікаючи свою жертву на цілковито жалюгідне животіння. Втім, поринаючи у свій барвистий творчий лімб, Барт припиняв реагувати на більшість зовнішніх та внутрішніх подразників і забував про таку недоладну річ, як чхання. Але, у ту мить, коли його висмикували з-під теплої ковдри натхнення, застуда знову бралася за своє.
Отож він голосно чхнув і побажав відвідувачу всіляких лих. Може, не відчиняти? Барт уже майже надумав так і вчинити, але дзвоник знов теленькнув — вимогливо й обурено, мовляв, спробуй-но не відчинити, поганцю, і побачиш, на що я здатна, коли зла… Художник тяжко зітхнув і, щільніше загорнувшись у грубезний смугастий шарф, почвалав до дверей.
Певна річ, то була вона. Слід було чекати. Не варто було сподіватися, що вона раптом забуде про нього та й подасться деінде. Ні, так не буває…
— Привіт!
Якусь мить вона, ніби в нерішучості, стоїть на порозі, вдивляючись у його змарніле від митецького недосипу та незборної застуди лице. Вона молода, але до молодості такого штибу, як правило, додають уточнення «ще» й безліч дорогої косметики. Вона гарна, але така краса, як правило, випозичає сяйво в модних вітрин і глянець — у дорогих журналів. Крім того, вона вбиралася в сіре, бо, як засвідчують знані кутюрьє, «сіре в поєднанні з дрібкою рожевого свідчить про ніжність та вишуканість». Вона полюбляла сіре аж занадто, як на Бартів смак. Він терпіти не міг цього кольору.
Зрештою, надивившись і дійшовши якихось своїх висновків, вона стала навшпиньки і швидко дзьобнула його в неголену щоку:
— Як ти тут? Як робота?
Він відступив, пускаючи її досередини. Жінка роззирнулася, мружачись у напівтемряві студії; її носик примхливо зібгався, відчувши аромат розчинника для фарби, яким була просякнута кімната, рівно ж як і сам Барт.
— Знаєш, — проказала вона, по-хазяйськи кидаючи свої рукавички на підвіконня, — вчора на презентації в «Мерлузі» згадували про тебе. Руда Лола, ти її знаєш. Казала, що ти — гарнюня.
— Правда? — звів брови Барт. — Що вона, знов причмелена була, твоя Лола? Що за радість — набратися фуршетного вина й зачіплятися до людей зі своїми «кицями» та «серденьками»?
Жінка всілася у фотель, попередньо скинувши з нього кілька Бартових ескізів.
— Ти це припини! — вона суворо хитнула пальцем. — Лола — єдина, хто тебе, гарнюню, згоден виставляти. Знаєш, після того, як ти в нетверезому стані образив дією мистецького оглядача «Постера»…
— А що ж мені було робити? — поцікавився Барт, притулившись до стола, окупованого банками, щіточками, шкребками й ганчірками. — Слід було вдячно слухати, як він дозвільно розмірковує про новітній напрямок «дегенеративний ескапізм», очолюваний моєю скромною персоною?
Жінка дратівливо знизала плечима:
— Ти все сприймаєш надто безпосередньо.
Барт пирхнув.
— Якщо нас із тобою витурять ще й з «Мерлузи»… — Вона глянула на нього, скривджено закопиливши губки: — Ти ж знаєш, чого мені бартувало втулити тебе до експозиції! Ну, Барт… тільки не кажи, що тобі байдуже!
Він дивився на неї, сумно усміхаючись. Ця жінка була мовби акторка з античної п'єси: шурх — і з лиця злітає манірна суворість, шурх — і на вустах довірливий дитинний усміх… І треба ж таке — колись ця маска пробуджувала в ньому жагу й ніжність, котрої він ще й досі не забув. «Ну, Барт… тільки не кажи, що не любиш…» Тільки не кажи. Мовчи.
Він мовчав.
— Ну то… — вона повагалася, мовби на мить втративши опору. — Твоя робота просувається, я бачу? Панна Вріколак уже закінчила ремонт у новому офісі. Лишилось тільки картини розвісити і… Ну, насправді вона мені дзвонить ледь не щодня, бо хоче все обладнати до приїзду її партнера з Труада. Ти ж… уже закінчуєш, так? Покажеш мені?
— А ти знаєш, що «вріколак» значить «перевертень»? На койне, — відсторонено запитав він. — Вона ж юристка, хіба ні?
Жінка бридливо скривилась:
— Знаєш, де мені оці твої вихиляси? Клеїш із себе не знати якого мудрагеля замість… — Вона насилу опанувала обурення. — Ну, то гаразд… Облишмо це. Я хочу глянути на роботи.
![Ковдра сновиди pic_11.png](https://litlife.club/books/287065/read/images/pic_11.png)
Барт знизав плечима. Він чекав цього, але водночас трохи непокоївся. Із Хону він привіз щось трішки відмінне від замовленої пасторалі. Не навмисне, бачить бог. Він намагався, чесно намагався, але не зміг нічого вдіяти. Його вело… Його просто волочило мощеними провулками фантазії! Хоча ні. Це він лишень підшукує собі виправдання, бо відчуває, що воно йому знадобиться.
— Ну, ходи.
Художник кахикнув і, мерзлякувато зіщулившись, повів свою гостю до невеличкої спальні, де він порозставляв сушитися готові роботи. Тут вони не заважали працювати, та й, чесно кажучи, йому було приємно розглядати їх, поринаючи в сон, і уявляти, що то — вікна, і за ними, лише руку простягни…
— Що це? — сторожко спитала агентиня.
— Ірам Зат Ал-Імад, — зітхнувши, відповів він. — Ну… просто Ірам.
Жінка в сірому скам'яніла перед полотнами, вся цілком висічена з цупкого, мов скеля, зачудування. Пасторалі тут і близько не було. Навпаки — з полотен позирало місто: барвиста бруківка вузьких вулиць, глянець гострих стріх, кольорові промені ліхтарів — жовті, рожеві, бузкові… Перехожі, вбрані до свята, танцівниця зі сріблястим бубном, яскрава і свіжа, мов оберемок троянд…
Це — добре, вкотре вже пересвідчувався Барт, може навіть найкраще з того, що він створив за все своє життя…
— Жах, — пробурмотіла агентиня. — Ти… ти хоч розумієш, що робиш?
— Та наче…
— Ти! — агентиня заводилася миттєво, наче дорога спортивна машина. — Остання егоїстична самозакохана потвора, цілковито позбавлена почуття елементарної відповідальності! Те, що ти мені показуєш, не має нічого спільного із замовленням! Як, от скажи, як мені пояснити це панні Вріколак?! Ти б знав, як мені набридло відбріхуватись за тебе перед клієнтами! Скільки це може тривати?! Скажи!
Трохи видихавшись, вона втупилася в нього навісним поглядом. Де й поділась та наївна юнка! Нині то була не інакше як богиня справедливої — і лютої — кари. Така собі елегантна душогубиця. Барт усміхнувся. Це, не знати чому, ще більше її розлютило.
— Щось мені підказує, — просичала вона, — що ти все це робиш навмисно… Користуєшся моїм до тебе упередженим ставленням і щоразу вигадуєш, яку б таку свиню підкласти! Так?! Як ти мене допік зі своїми примхами і претензіями на геніальність! Знаєш, хто ти? Звичайнісінька нахабна посередність! Та таких — сотні! Тобі пощастило, шалено пощастило, що я з тобою панькаюсь! А ти, замість бути вдячним, сідаєш на голову… Вважай, так тобі це не минеться… Чуєш?!
Він слухняно кивнув.
— Я тобі влаштую! Ти без мене — ніщо. Цілковитий нуль. Зрозумів? Без мене тебе ніхто ніколи нізащо не візьметься виставляти… Ти ще побачиш! Ти ще прибіжиш до мене, приповзеш… благатимеш вибачення…
Геть розійшлася, подумав Барт. У носі страшенно свербіло.
— Барт?! — вимогливо проказала вона. — Ти мене слухаєш?!
— Аякже. Ти все сприймаєш… надто безпосередньо.
На хвильку Бартові здалося, що вона неодмінно мусить вибухнути.
— Ну, все! Тобі кінець! — виголосила агентиня.
Ефектно крутнувшись на підборах, вона закрокувала геть. За мить хряпнули вхідні двері, аж зі стелі посипався на ліжко сірий тиньк. Знайшовши якусь ганчірку, Барт нарешті вичхався. Та що за біда!
Нахабна посередність, значить… Ну, нехай. Ніхто не виставлятиме? Та не дуже і просимо. Він тяжко зітхнув, звертаючи погляд до полотен. Чому лишень він відмовився залишитися в Ірамі? Так, це місто йому примарилось, але там усі ці дурниці нічого не важили. Там він нікому нічого не завинив. Там він міг би, нарешті, бути собою. Якщо це був сон, то він згоден проспати решту життя.
Ірам — це марево, тінь міста, якого не існує. Але тільки там — його справжня домівка.