— Здуріла, — виснував він. — Але це не зле. Адже Єрухалом — це найкращий у світі притулок для божевільних. Я покажу тобі дорогу.
Барт Антолій мав свій особливий ритуал прощання з Месабром. Так само, як і прощання з жінкою, цей ритуал слід було виконати вночі, коли всяке будення відходить (бо скажіть, яке будення, коли вже споночіло?), ніхто не заважає, і головне — не видно облич, відтінків і подробиць.
Слід було вибратися на дах, звідки видно безладне нагромадження гострих стріх і, звичайно ж, море — непроникне провалля, оздоблене шалапутними блискітками; із собою треба прихопити пляшку охолодженого вина й тямущого супутника, з яким було б гарно перемовитись про минуще й помовчати про вічне. Або навпаки.
Натан Вара, на чию долю цього разу випала ритуальна експедиція на дах, був у повному захваті. Він розстелив на теплому металі покрівлі свого стражденного полотняного піджака, вмостився як міг і з хазяйським гонором озирнув околиці.
— Місто-над-морем, — мрійливо промовив він, — А чи знаєте ви, що воно космогонічно рівнозначне всесвітові, який постає з первісного хаосу?
Барт єхидно вищирився, позираючи на приятеля, у чиїх окулярах множилась ясна повня. Ану, як він — перевертень, і зараз завиє на місяць? Художник тихенько пирхнув:
— Знаєте, як на мене, місто-над-морем рівнозначне прибуткам з туризму… Але не зважайте, десь глибоко в душі я теж романтик. Вина?
— А! Чайчине молоко! Є, куди налити?
Барт дістав тимчасово поцуплені з бару келихи. Він таки дійсно був романтик і нахильцем міг дудлити лише горілку. Вино ж вимагало ритуалу і, як наслідок, дрібних правопорушень.
— То що, за вашу творчу кар'єру, яка кличе вас до Сварни? — запропонував Натан.
— До Сварни мене кличе мій агент, — зітхнув художник, — ница паскуда й пес негодований. Жіночої статі.
Барт замислився. Чого це їм так припекло, справді? Адже знають, що в такий час він, як правило, сидить у Месабрі, поновлюючи свою розхитану митецьку цнотливість… А його агентиня, та, котра пес жіночої статі, їй чого? Особливо після тої незабутньої сварки, внаслідок якої Барт іще довго відтирав простирадла від кави з грінками.
— Думаю, мова про нове замовлення, — нарешті виснував він. — Давно вже про те йшлось. Одна юристка, улюблена клієнтка моєї зубатки, бажає колекцію пасторалей, аби оздобити офіс картинами зі свого далекого високогірного дитинства.
— Вам потрібні гори? То поїдьте в Хону, — порадив Натан, катаючи келиха між долонями. — Пам'ятаєте, я говорив про цей хутір? Про місто-примару?
Барт стенув плечима. Йому було байдуже, куди їхати. Але ідея втекти зі столиці, яка ніяк не вміла пристосуватися до його митецьких потреб, поливала його злостивою критикою і вистиглою кавою, виглядала спокусливо.
— Тим більше, вам як колишньому евдейцю буде цікаво. Якось я зустрів там одного дідка, котрий стверджує, що перебрався туди з Евдейї невдовзі після Приморської війни.
Барт глузливо чмихнув:
— Ого! Кажуть, що гірське повітря подовжує життя, але не на стільки ж!
— Ну! Але дідок стверджує, ніби пам'ятає війну й повоєнні роки, оповідаючи про них настільки переконливо, що починаєш підозрювати в ньому якогось схибленого архіваріуса. Я перевіряв його розповіді, і, уявіть собі, все збігається! Звати його Гуч Гаян. Хуторяни кличуть його просто дідо Гуч.
— Гаян? Десь я вже чув це ім'я, — насупився Барт: — Здається, від матері… Це, напевне, була котрась із численних евдейських легенд — про богів, героїв, сир та квасний кисляк… Е ні, не пам'ятаю. Ну, нехай. Може, й поїду туди, розпитаю очевидця… Але ви, Натане, краще розкажіть мені про вашу монографію, якщо вже мені перепаде честь посприяти її матеріалізації. Аби, так би мовити, переконатися в нашій генетичній сумісності…
Натан Вара ледь не захлинувся «чайчиним молоком», кахикнув і докірливо хитнув головою:
— Та ну вас, юначе, з вашими лібідозними жартами! — позірно обурився він. — Хоча, власне, експлуатація теми розмноження є одним із найбільш дієвих запобіжників буденності.
— Що? — розгубився Барт. — Що у вас із розмноженням?
— У мене? — засміявся Натан. — У мене, слава богам, нічого. Але тут, розумієте, яка штука…
Натан Вара набрав у груди повітря, як то вже стало для нього звичним перед тим, як пірнути у глибінь слухацької уваги; потягнувся за склянкою з водою… У склянці замість води на оратора чекало винце, а замість аудиторії — глянець гострих стріх. Утім, промовець ніколи не скарживсь на уяву; стріхи влаштувалися зручніше й завмерли в уважному очікуванні.
— Уже з часів аграрної революції, — розпочав Вара, — інстинкт розмноження видається мені історичним атавізмом.
Художник блимнув очима, поринаючи у щоразу більше зачудування.
— Так, саме атавізмом, — незворушно продовжував учений. — Відколи людство відокремилося від природи, ставши практично незалежним від її примх, розмноження втратило свою визначальну роль — вберігати свій вид від зникнення. Нам уже нічого не загрожувало, окрім нас самих, нас ставало все більше. А навіщо, скажіть? Який це має сенс із точки зору еволюційної логіки?
Барт замислено гмукнув:
— Ну, не скажіть, цей інстинкт має цілий ряд переваг…
— Безперечно, — поблажливо всміхнувся Натан Вара. — Як і будь-яка інша практика, розмноження стало частиною культури — ритуалом, традицією, стереотипом. Деякі фанати від фемінізму, приміром, стверджують, що надмірне плодіння практикувалось, аби тримати жінку в покорі, позаяк повсякчасно вагітна й неповоротка, вона ніяк не мала змоги вести активне публічне життя…
— Оце ще їх слухати! — обурився художник. — Поганому танцюристу, знаєте… не треба далеко за виправданням ходити.
— Та не в тому річ! Е-е-е, як там із вином — іще залишилося? — фольклорист сьорбнув прохолодного нектару і дратівливо махнув рукою: — Біс із ними, з жінками. У цьому є інший важливий мотив: процес розмноження, фактично — творення «безглуздої множинності», розвиток кількісний, а не якісний, забирає надто багато часу й енергії. І, що найгірше, енергії творчої. Тут, звичайно, не йдеться про романтичну закоханість — там того творчого потенціалу хоч ложкою їж. А варто закоханості перейти до стадії розмноження, турботи про потомство — і все, вважай, кінець амбітним сподіванням. Слід годувати сім'ю, а не розмірковувати про вічне.
— Отже, ще невідомо, хто кого тримає в покорі, — пирхнув Барт.
Натан серйозно кивнув:
— Саме так. Якщо відкласти осторонь тендерні суперечки… Дійсно цікаво — хто? Над цим я і б'юсь у своїй монографії… Нам не дає спокою питання, але ми немовби самі не хочемо переступити ту межу, за якою чекає відповідь. Розуміємо, що дороги назад уже не буде. Ми забороняємо собі й не дозволяємо іншим.
Натан Вара насупився, мовби силкуючись пригадати недавній сон, хоча, власне, він їх ніколи не бачив. Від чого страждав невимовно й невтішно.
— Чи ви чули колись про Сіру Барту? — запитав він.
Барт, здивований зміною теми, знизав плечима:
— Ага, щось таке чув… Якась наче секта, популярна якраз опісля Приморської війни. Звали себе винищувачами чудовиськ, здається. Вони ще якось уколошкали Труадських магів.
— І знаєте що? — спитав Натан. — Мені здається, що ні магія, ні чудовиська не зникли остаточно. Просто стали іншими. А отже, іншими стали «винищувачі чудовиськ». Іншими стали методи. Популярний співак стає жертвою божевільного фаната; письменник спивається, знищений смертю сина; поет гине від кулі поборника «нової влади»…
— Слухайте, ви мене лякаєте, — усміхнувся Барт. — Хоч нам із вами далеко до згаданих кумирів мас, але починаючи оту вашу партизанську війну…
Натан Вара насилу струснув із себе пророче заціпеніння і стиха розсміявся:
— Що ви, нам нічого не загрожує! — повідомив він. — Хіба ви, Барте, зараз ляснете в долоні, і з неба сипонуть зорі.
— Крібле-крабле! — виголосив Брат Антолій, манірно стуляючи долоні.
І небо вибухнуло зорепадом.