Скинув із рамен думки, хитнув головою. Підійшов до гладкої білої стіни. Намалював пальцями на ній знак Ведаман, прошепотів замовляння прамовою.
![Зворотний бік сутіні i_003.jpg](https://litlife.club/books/282641/read/images/i_003.jpg)
Стіна почала танути. Її обриси стали спочатку розмитими, потім зробилися прозорими і крізь них, наче крізь димку, можна було розгледіти те, що знаходиться за стіною. Мить — і стіни не стало. Оракул зайшов у чисто прибрану та скромно обставлену кімнатку: ліжко, стіл, на ньому звичайний глиняний дзбан із красивою рясною гілочкою білого коралу. Його колись подарував Майї Переплут. Оракул якось допоміг Переплуту, Володарю світу Безконечного Океану, вирішити одну маленьку набридливу проблемку. Це була проблема блукаючих воріт, через які у світ Океану пхалася різна погань. Ніхто не міг передбачити, де і коли вони наступного разу відчиняться… Ті ворота не мали воротаря. До них неможливо було когось приставити, бо ж ворота мандруючі… Переплут прийшов до Оракула за порадою. І поки Майя з гостем пили нектар із квітів, вирощених у саду мелюзин, Оракул розплутував цю справу. Більшість вважає, що Оракул не вміє бачити «на замовлення», лишень тоді, коли отримає дозвіл Творця. Та це неправда. Хіба завжди вміння художника, його талант залежні від натхнення? Можливо, коли твориш шедеври, так. А в будні?
Оракул усамітнився в бібліотеці. Відгородився від запахів, звуків реального і пірнув у світ Безконечного Океану за допомогою амулета — великого срібного кулона з красивим ажурним орнаментом і зображенням вигравіруваного на ньому рівностороннього хреста…
Роззирнувся. В одному з глибинних каньйонів, куди ніколи не потрапляє сонячне світло, росте кущ рідкісних білих коралів. Але вони чужинці у світі Океану. Хтось із некликаних гостей приніс личинку тих коралів із собою та «випадково» загубив над великим каньйоном. Загублена личинка впала і прижилася. Ті корали час від часу поводять себе дуже дивно. На них активно впливають фази місяця. Місяць уповні створює таку метаморфозу. Із заплідненого яйця корала утворюється вільноплаваюча личинка, котра під дією місячного проміння завжди перетворюється на ворота. Нічого надзвичайного. Буденна темна магія. А оскільки течія води над каньйоном завжди різна, тому й ворота ті блукаючі. Куди личинку течія несе, туди вона і пливе. Зникають ворота, щойно місяць йде на спад.
— Що ж нам робити з тим кущем? — бідкався Переплут. — Це ж кожну повню будемо таке переживати…
На що Оракул хитро відповів:
— Все дуже просто, друже. Такий особливий кораловий кущ у каньйоні лишень один. Його легко впізнати. Він не просто білий. Він світиться. Подаруйте букет із тих коралів моїй дружині. Без води та місячного проміння ворота не з’являться. А у нас тут повня ніколи не настає.
Майя щасливо плескала в долоні, коли отримала від Переплута такий розкішний особливий подарунок. Оракул навіть пропонував дружині зробити з білого коралу намисто. Майя відмовилася. Натомість замовила у світі Чотирьох Сонць для коралової гілочки розкішний білий глиняний дзбан. Майї немає вже не одну сотню літ, а коралова гілочка й досі милує око своєю вражаючою чистотою та породжує спогади. Щоразу, дивлячись на неї, Оракул згадує дружину. Майя була мудрою жінкою. Якби корал став прикрасою, то збирав би зараз пилюку на дні скриньки на трюмо в кімнаті Майї.
Так-так, Майя мала свою кімнату — простору та затишну з великими скляними вікнами без гардин чи бодай якихось занавісок. Майя любила незашторені вікна. Любила стояти перед їхніми скляними очицями та дивитися в них. Що вона там бачила? Це ж світ Загублених. Світ без світу. Велике ніщо, світ, заповнений нічим. Тут немає ні простору, ні часу, ні відстаней, ні реальності. Можна бути і тут — і водночас за мільйони світів звідси. Варто тільки правильно скерувати хід своїх думок-бажань — і той, на кого спрямуєш думки, якщо вважатиме за потрібне, з’явиться. Але це буде ілюзія. Майже досконала, однак ілюзія. Майя, можливо, жила в одній з тих ілюзій, коли дивилася у вікно. Приречена на вічне животіння у вигнанні поруч із коханим чоловіком. Безсмертна, яка відмовилася від призначення. А придумала собі, власне, бути поруч із коханим, підтримувати та оберігати його. Він прийняв цю жертву від неї. Бо хіба могло бути по-іншому? Майя не вважала це жертвою. Бо для неї кохання — це покликання і самозречення.
Зараз він рідко заходить до кімнати коханої. Там залишилося все, що нагадує її. У кімнаті досі незримо присутня дружина — у суконках, хустинках, прикрасах, у книжках бібліотеки. Навіть стіни нагадують її. Вони завішені картинами Майї. Майя дуже гарно малювала і зазвичай зображала те, чого ніколи не бачила. Інші світи, якими мандрувала у снах. Так пояснювала це чоловіку. Він не сперечався, не казав, що таких світів не існує. Бо він усе знав про світи їхнього Всесвіту, навіть паралельні, але… Майя була безсмертною, отже, людиною з талантом якогось призначення. Можливо, її призначенням мало стати відкриття нових світів у чужому Всесвіті?
Майя ніколи не дарувала йому свої картини і не вішала їх у його кабінеті, чи у спільній спальні, чи у вітальні. Там були аскетично чисті білі стіни, які не відволікали ні відвідувачів, ані Оракула від другорядних думок.
Торкнувся рукою коралової гілочки, сумно зітхнув. Не знімаючи верхнього одягу, влігся поверх ковдри. Як він втомився за багатомісячні поневіряння в думках і спогадах, і все без сну, без можливості забутися, розчинитися та побути ніким.
Зітхнув, заплющив очі. Дрімота важкою брилою навалювалася на тіло старого немічного чоловіка. Помережане зморшками обличчя було страшним. Кожне пророцтво — то зморшка на обличчі того, хто говорить з Творцем і все знає. Так, усі безсмертні вважають, що Оракул знає майже все, однак не може втручатися у плин подій, лишень інколи, роблячи пророцтва. Той, хто вважає, що зморшки не болять, просто їх не має. Кожну зморшку на своєму обличчі Оракул добре пам’ятав, як і те, з яких причин і коли вона з’явилася. Не завжди спогади були радісними, скоріше навпаки. Чомусь трагічні пророцтва цікавили людство набагато більше, аніж щасливі.
Оракул засинав. Відчував, як його свідомість плавно рухається рікою забуття, і важкі зашкарублі зморшки на обличчі починають повільно розгладжуватися. Перестають боліти, тіло стає легким, майже невагомим. Ще мить, маленька мить — і він весь розгладиться, як його зморшки, розгладиться аж до прозорості і…
Бажане забуття не настає. Натомість приходить сон, і у сні знову вона, його мила і люба Майя. Не та, якою він зустрічає її щодня, створивши образ у власній голові, а та, яку він майже забув…
Майя стоїть на березі чорної ріки — маленька, тендітна, беззахисна. Довге русяве волосся, яке вона завжди заплітала в тугу косу та вкладала калачем довкола голови, цього разу заплутане та нечесане, абияк спадає на її рамена, груди, руки. Сірі очі дивляться сумно і майже відсторонено. А він… Він плив рікою у човні за течією. Весла лежать у ногах, але він не в змозі їх взяти, бо у нього немає рук. І неспокійна течія кудись відносить човен. Куди? Майя гукає його, манить до себе, рукою показує на весла. Наче підказує, що потрібно зробити, щоб пристати до її берега. Він лишень безпорадно розводить обрубками рук… Тоді Оракул зводиться на ноги. Він готовий вистрибнути з човна та вплав досягти берега, де на нього чекає кохана дружина… Усе дарма. Якась сила не пускає його… А течія відносить човен далі й далі від Майї. І йому починає боліти там, де у людей серце.
«Коханий, смерть зрадника — це не страшно. Але смерть відступника — це кінець», — хтось шепоче голосом Майї йому на вухо.
І він прокидається в мокрому та липкому поту. Розплющує свої незрячі очі, сідає на ліжку. Обхоплює голову руками. Що він накоїв? Як жити далі і для чого таке життя? Страх зробив з нього раба…
— Майє, дівчинко моя. Я заплутався… Я без тебе геть-чисто заплутався. Що мені далі робити? Допоможи…
Коли він уперше побачив Майю, то, звісно, не знав, що стане Оракулом. Звичайний собі русявий кароокий хлопчисько у школі Храму Сонця. У класі Учителя Посолоня. Майя також вчилася у цьому класі. Вона не вважалася красунею, як кажуть про справді вродливих дівчат з ідеально правильною фігурою, стрункими ногами, витонченими рисами обличчя, як ото в Дзеванни з Яровороту, наприклад. Не дивно, з такими генами та при таких батьках інакше не може й бути. Так, досконалих красунь серед безсмертних вистачає. Лада, її донька Леля, і, звісно, Птаха. Норовлива, вперта, не жінка — вогонь! І, напевне, тим така жадана. Це ж треба таке утнути — закохати в себе найтемнішого бога. Оракул знав наперед, чим усе закінчиться. Через неї незабаром зійдуться в двобої всі світи. І навіть йому поки не відкривається, чим усе закінчиться. Бо вона не просто дочка свого великого батька, кохана великого темного, вона — початок кінця і початок початку. Сам не до кінця розумів суть тих слів, які прийшли до нього. Ех! Краще б вона тоді загинула, коли Морок хотів її знищити. Оракул спеціально зробив це пророцтво для безсмертних, наче попередження… Та, очевидно, сам Сварог досі на її боці. Обставини та добрі наміри завжди рятували жінку.