Але я не можу й далі залишатися самотнім. Я повинен зателефонувати Алісі й про все розповісти їй.
25 червня
Сьогодні я зателефонував Алісі. Я нервував і, либонь, звучав непереконливо, але мені було приємно почути її голос, і здавалося, вона щаслива почути звістку від мене. Вона погодилася побачитися зі мною, і я взяв таксі у верхньому місті, роздратований повільністю, з якою ми їхали.
Перш ніж я встиг постукати, вона відчинила двері й кинулася мені в обійми.
— Чарлі, ми всі так тривожилися за тебе. Я мала жахливі видіння, в яких ти лежав мертвий на алеї або блукав у якихось нетрищах з амнезією. Чому ти не повідомив нас, що з тобою все гаразд? Ти міг би зробити це.
— Не сварися на мене. Я мусив побути сам-один протягом певного часу, щоб знайти відповіді на деякі запитання.
— Ходімо на кухню. Я зварю каву. Що ти робив?
— Удень я думав, читав і писав; уночі — блукав у пошуках самого себе. І я відкрив, що Чарлі стежить за мною.
— Не говори так, — сказала вона, затремтівши. — Ці розмови про стеження нереальні. Ти збудував усе це у власному мозку.
— Не можу позбутися відчуття, що я — це не я. Я захопив його місце й викинув його геть, як вони викинули мене з пекарні. Я хочу сказати, що Чарлі Гордон існує в минулому, а минуле — реальне. Ти не можеш спорудити нову будівлю на тому місці, де стоїть колишня, якщо не зруйнуєш колишню, а колишнього Чарлі зруйнувати не можна. Він існує. Усе, що я хотів зробити, це довести, що Чарлі існував як особа в минулому, він існує тепер. У мені й навколо мене. Він проник між усіма нами. Я думав, мій розум створив бар’єр — моя помпезна, дурна гордість, відчуття, що ми не маємо нічого спільного, бо я йшов за тобою. Ти вклала цю ідею мені в голову. Але справа не в цьому. Справа в Чарлі, малому хлопцеві, який боїться жінок через матір, яка так його налаштувала. Ти хіба не бачиш? Усі ці місяці, протягом яких я зростав інтелектуально, я писав емоційно, як малий Чарлі. І щоразу, коли я наближався до тебе або мав намір покохатися з тобою, у мене виникало коротке замикання.
Я був збуджений, і мій голос бив по ній, аж поки вона почала тремтіти. Її обличчя почервоніло.
— Чарлі, — прошепотіла вона, — чи можу я щось зробити? Чи можу допомогти?
— Я думаю, що змінився протягом цих тижнів, поки був відсутній у лабораторії, — сказав я. — Спочатку я не знав, як мені це зробити, але сьогодні ввечері, поки я блукав по місту, це прийшло до мене. Я вчинив дурницю, намагаючись розв’язати свою проблему сам-один. Та що глибше я поринав у плутанку снів і спогадів, то більше усвідомлював, що емоційні проблеми не розв’язуються так, як інтелектуальні. Ось що я відкрив про себе учора ввечері. Я сказав собі, що блукаю, як пропаща душа, а тоді побачив, що пропав справді. У якийсь спосіб я відокремився емоційно від усіх і всього. І що я насправді шукав на темних вулицях — в останньому клятому місці, де я міг щось знайти, — була дорога до того, щоб знову стати частиною людей емоційно, водночас зберігши свою свободу в інтелектуальному плані. Я мусив порозумнішати. Для мене це означає все…
Я говорив і говорив, випльовуючи із себе кожен сумнів і страх, які проривалися на поверхню. Вона була моїм екраном і сиділа переді мною, наче загіпнотизована. Я відчував, як нагріваюся, тремчу, наче в лихоманці, аж поки мені здалося, що моє тіло охопило полум’я. Я випалював із себе інфекцію в присутності людини, до якої був небайдужий, і в цьому була вся різниця.
Але це було занадто для неї. Те, що було тремтінням, пролилося слізьми. Мій погляд упав на картину, яка висіла над кушеткою, — на зіщулену рожевощоку дівчину — і я запитав себе, що відчуває тепер Аліса. Я знав, що вона віддалася б мені, і я жадав її, проте як бути з Чарлі?
Чарлі міг не втрутитися, якби я захотів покохатися з Фей. Він, либонь, стояв би в дверях і дивився. Але в ту мить, коли я наближався до Аліси, він панікував. Чому він не хотів дозволити мені кохати Алісу?
Вона сиділа на кушетці, дивлячись на мене й чекаючи, щó я робитиму. Але що я міг зробити? Я хотів би взяти її у свої обійми й…
Коли я почав про це думати, надійшло застереження.
— Із тобою все гаразд, Чарлі? Ти такий блідий.
Я сів на кушетку поруч із нею.
— Лише трохи паморочиться голова. Це минеться.
Але я знав, буде ще гірше, як тільки Чарлі відчує небезпеку, що я стану кохатися з нею.
І тоді мені спала одна думка. Вона здалася мені спочатку бридкою, але несподівано я усвідомив, що це єдиний спосіб перехитрувати його. Якщо з якоїсь причини Чарлі боявся Аліси, а не Фей, тоді я вимкну світло й прикинуся, що кохаюся з Фей. Він ніколи не знатиме, що я його обманув.
Я збирався вчинити неправильно, гидко, але, якщо це спрацює, Чарлі втратить контроль над моїми емоціями. Я знатиму, що кохався з Алісою, і що то був єдиний спосіб.
— Зі мною зараз усе гаразд. Посидьмо трохи в темряві, — сказав я, вимкнувши світло й намагаючись опанувати себе.
Це буде нелегко. Я мушу переконати себе, побачити в уяві Фей, загіпнотизувати себе й переконати, що жінка, яка сидить поруч мене, — це Фей. І якщо він навіть відокремиться від мене, щоб спостерігати за мною з-поза меж мого тіла, у нього нічого не вийде, бо в кімнаті темно.
Я зачекав якогось знаку, що його опанувала підозра, — застережних симптомів паніки. Але нічого не помітив. Я почув себе спокійним і жвавим. Обняв її однією рукою.
— Чарлі, я…
— Замовкни! — різко кинув я, й вона відсахнулася від мене. — Будь ласка, — сказав я тоном вибачення, — не кажи нічого. Лише дозволь мені спокійно тримати тебе в темряві.
Я притягнув її до себе, а потім у темряві, під своїми заплющеними повіками, я уявив собі Фей — з її довгим русявим волоссям і білою шкірою. Я уявив собі Фей такою, якою бачив її востаннє біля себе. Я цілував Фей у волосся, в горло й нарешті прикипів до її уст. Я відчував, як руки Фей погладжують м’язи на моїй спині, мої плечі, й у мені виникла напруга, яка ще ніколи не виникала в мені у присутності жінки. Я пестив її спочатку повільно, а далі з щораз більш нетерплячим збудженням.
Волосся на моїй шиї стало поколювати мене. Хтось іще був у кімнаті і вдивлявся крізь темряву, намагаючись побачити нас. І я гарячково став повторювати для себе ім’я. Фей! Фей! ФЕЙ! я уявив собі її обличчя чітко і ясно, й тепер ніщо не могло розділити нас. Та коли вона пригорнулася ближче до мене, я скрикнув і відштовхнув її.
— Чарлі!
Я не міг бачити обличчя Аліси, але відчув її шок, коли вона судомно хапнула ротом повітря.
— Ні, Алісо! Я не можу. Ти не зрозумієш.
Я стрибнув із кушетки й увімкнув світло. Я майже сподівався побачити, як він тут стоїть. Але, звичайно ж, нікого не побачив. Ми були самі. Усе це відбувалося в моїй свідомості. Аліса лежала з розкритою блузкою, де я розстебнув їй ґудзики, з почервонілим обличчям, з широко й недовірливо відкритими очима.
— Я кохаю тебе… — видушив я із себе. — Але я не можу цього зробити. Я не можу пояснити, в чому річ, але якби я не зупинився, то зненавидів би себе до кінця свого життя. Не проси мене щось пояснити, бо ти зненавидиш мене теж. Це пов’язано з Чарлі. Із якоїсь причини він не хоче дозволити мені кохатися з тобою.
Вона подивилася вбік і застебнула блузку.
— Сьогодні було інакше, — сказала вона. — Тебе не нудило, ти не відчував паніки чи чогось подібного. Ти хотів мене.
— Так, я хотів тебе, але не зміг покохатися з тобою. Я хотів використати тебе у якийсь спосіб, але не можу тобі пояснити, що зі мною діється. Я сам цього не розумію. Погодьмося на тому, що я ще не готовий. І я не спроможний прикидатися чи вдавати, що все гаразд, якщо це не так. Це був би ще один глухий кут.
Я підвівся, щоб піти.
— Чарлі, не зникай знову.
— Не зникну. Я маю тепер роботу. Скажи їм, я прийду до лабораторії за кілька днів — як тільки зможу взяти контроль над собою.
Мене трусило, коли я покинув помешкання Аліси. Я постояв унизу на вулиці, не знаючи, куди мені йти. Хоч би куди я знову пішов, мене міг чекати ще один шок, ще одна помилка. Усі стежки були для мене заблоковані. Хоч би що я робив, хоч би куди йшов, двері були для мене зачинені. Я не мав куди йти. Ані вулиці, ані кімнати, ані жінки.