— Послухай-но, — захихотіла вона. — Чом би нам не запросити Чарлі щось випити з нами й не влаштувати вечірку?
Лерой сказав, що ця ідея йому не до вподоби.
Я попросив пробачення й повернувся до свого помешкання. За своїми зачиненими дверима я чув, як вони сміються, йдучи до неї, і, хоч я намагався читати, картини проникали в мою свідомість: широке біле ліжко… білі прохолодні простирадла, й вони двоє в обіймах одне в одного. Я хотів зателефонувати Алісі, але не зателефонував. Чого себе мучити? Я не міг навіть уявити собі обличчя Аліси. Я легко міг намалювати перед своєю уявою Фей, одягнену або голу, але Аліса була огорнута туманом.
Десь через годину я почув крик у помешканні Фей, потім її вереск і гупання якихось кинутих речей, та, коли я піднявся з ліжка подивитися, чи не потребує вона допомоги, я почув, як гримнули двері і як вилаявся Лерой, ідучи геть. За кілька хвилин я почув стук у вікно своєї вітальні. Воно було відчинене, і Фей ковзнула досередини й сіла на підвіконні — з-під шовкового кімоно стриміли її гарні ноги.
— Привіт, — прошепотіла вона. — Маєш сигарету?
Я подав їй сигарету, й вона ковзнула з підвіконня на кушетку.
— Я можу зазвичай подбати про себе, але є такі голодні типи, що їх треба гнати геть.
— О, — сказав я, — ти привела його сюди, щоб потім прогнати геть?
Мій тон їй не сподобався, й вона гостро подивилася на мене.
— Ти мене не схвалюєш?
— Хто я такий, щоб не схвалювати твою поведінку? Але якщо ти підхоплюєш суб’єкта в публічній танцювальній залі, то маєш усі підстави чекати, що він чіплятиметься до тебе. Він має право спробувати тебе взяти.
Вона похитала головою.
— Я ходжу до танцювальної зали «Зоряна пилюка», бо люблю танцювати, й не вважаю, що коли я дозволила чоловікові провести себе додому, то мушу лягати з ним у ліжко. Ти ж не думаєш, що я взяла його до себе в ліжко, чи думаєш?
Моє уявлення про них, сплетених в обіймах, випливло на поверхню, як мильна булька.
— Якби ти був тим чоловіком, — сказала вона, — я повелася б по-іншому.
— Що ти маєш на увазі?
— Те, що кажу. Якби ти мене попросив, я лягла б з тобою до ліжка.
Я спробував зберегти спокій.
— Дякую, — сказав я. — Матиму це на увазі. Можу запропонувати тобі філіжанку кави?
— Чарлі, я не можу тебе обчислити. Більшості чоловіків я або подобаюся, або ні, і я знаю про це відразу. Але ти начебто боїшся мене. Ти не гомосексуаліст?
— Ні, хай йому чорт!
— Я маю на увазі, що ти можеш сказати мені про це, й тоді ми будемо просто добрими друзями. Але я повинна знати.
— Я не гомосексуаліст. Сьогодні ввечері, коли ти пішла до себе з тим чоловіком, мені хотілося, щоб то був я.
Вона нахилилася вперед, і кімоно, яке відкрилося на шиї, показало її груди. Вона обхопила мене руками, чекаючи від мене якихось дій. Я знав, чого вона від мене чекає, і сказав собі, що немає жодної причини, аби я не виправдав її сподівань. Я мав таке відчуття, що мені не слід боятися паніки — принаймні з нею. Зрештою, не я виявляв активність. І вона відрізнялася від будь-якої жінки, що з ними я зустрічався раніше. Можливо, саме вона була мені потрібна на моєму емоційному рівні.
Я обхопив її руками.
— Це вже щось інше, — проворкотіла вона. — А то я думала, тобі до мене байдуже.
— Мені не байдуже, — прошепотів я, цілуючи її в горло.
Та коли я це зробив, то побачив нас двох так, ніби я був третьою особою, яка стояла в дверях. Я дивився на чоловіка й жінку, які сплелися в обіймах. Та коли я побачив себе так, з відстані, то відчув, що нічого не відчуваю. Паніки не було, але не було й збудження — не було жадання.
— У твоєму помешканні чи в моєму? — запитала вона.
— Зачекай хвилину.
— У чому річ?
— Може, ліпше не будемо? Я почуваюся не вельми добре цього вечора.
Вона подивилася на мене здивованим поглядом.
— Може, ти чогось хочеш від мене?.. Я готова на все…
— Ні, справа не в цьому, — гостро відповів я. — Просто я не дуже добре почуваюся сьогодні.
Мені було цікаво, до яких заходів вона вдавалася, щоб розбудити бажання в чоловіка, але це не був час для експериментів. Розв’язання моєї проблеми лежало десь-інде.
Я не знав, що їй сказати ще. Я хотів, щоб вона пішла, але не хотів казати їй про це.
Вона дивилася на мене, а потім сказала.
— Ти не проти, якщо я проведу ніч тут?
— Чому?
Вона стенула плечима.
— Ти мені подобаєшся. Я не знаю, чому хочу залишитися тут. Лерой може повернутися. Багато причин. Але якщо ти не хочеш…
Вона знову захопила мене зненацька. Я міг би назвати з десяток причин, щоб позбутися її, але я капітулював.
— Ти маєш джин? — запитала вона.
— Ні, я багато не п’ю.
— Я трохи маю у своєму помешканні. Зараз принесу. — Перш ніж я встиг зупинити її, вона вислизнула у вікно й за кілька хвилин повернулася з пляшкою, наповненою десь на дві третини, й лимоном. Вона взяла дві склянки з моєї кухні й налила потроху джину в кожну. — Випий, — сказала вона, — і ти почуватимешся краще. Він визволить тебе від впливу цих прямих ліній. Вони набридають тобі. Усе тут надто акуратне й пряме, й ти перебуваєш у ньому, як у ящику. Як Елджернон у своїй скульптурі.
Спочатку я не хотів пити, але почував себе так погано, що подумав, а чом би й ні? Випивка не могла надто мені зашкодити, а можливо, вона притупить відчуття, що я дивлюся на себе крізь очі, які не розуміють, що я роблю.
Вона мене напоїла. Я пам’ятаю, як випив уперше й ліг у постіль, а вона ковзнула поруч мене з пляшкою в руці. Далі свідомість моя згасла, аж поки я не прокинувся пополудні з головою, яка тріщала від похмілля.
Вона ще спала, обернувшись обличчям до стіни, запхавши подушку собі під шию. На нічному столику, поруч із попільничкою, переповненою недопалками сигарет, стояла порожня пляшка, але останнє, що я пам’ятав, перш ніж опустилася завіса, було, як я дивився на себе, коли пив другу порцію джину. Вона потяглася й перекотилася до мене — гола. Я відсунувся й упав із ліжка. Я схопив ковдру, щоб обгорнутися нею.
— Привіт, — позіхнула вона. — Ти знаєш, що я хочу зробити цими днями?
— Що?
— Намалювати тебе голого. Як Мікеланджело Давида. Ти дуже гарний. Із тобою все гаразд?
Я кивнув.
— Лише голова болить. Чи я… ох… багато випив учора ввечері?
Вона засміялася й підперла голову рукою.
— Ти навантажився добре. І, хлопче, до чого ж дивно ти поводився — ні, ти не утнув нічого гомосексуального, але був такий кумедний.
— Тобто як кумедний, — запитав я, намагаючись обгорнутися ковдрою так, щоб я міг ходити. — Що ти хотіла сказати? Що я натворив?
— Я бачила хлопців щасливих або сумних, або сонних, або сексуальних, але ніколи не бачила, аби хтось витворяв те, що ти витворяв. Це добре, що ти випиваєш рідко. О Боже, шкода, що я не мала фотоапарата. Який цікавий фільм могла б я зняти, дивлячись на тебе!
— Ради Бога, то що я все-таки натворив?
— Не те, чого я чекала. Ані сексу, ані чогось схожого на секс. Але ти був феноменальним. Яка гра! Дивовижно витончена. Ти був би великим на сцені. Ти всіх би приголомшив навіть у королівському театрі. Ти був спантеличеним і дурним. Ти створив враження дорослого чоловіка, який грає на сцені як дитина. Почав базікати, як хотів ходити до школи й навчитися читати та писати, щоб бути розумним, як і всі інші. Отаку нісенітницю ти городив. Ти був зовсім іншою людиною — такими стають актори, коли виходять на сцену, — і ти все торочив і торочив, що не гратимешся зі мною, бо твоя мати забере від тебе твої горішки й посадить тебе в клітку.
— Горішки?
— Атож! — засміялася вона, чухаючи собі голову. — І ти все повторював, що не віддаси мені свої горішки. Ти був фантастично дивний. Але як ти говорив! Як оті йолопи на розі вулиць, які збуджуються, лиш поглянувши на дівчину. Зовсім інший чоловік. Спочатку я думала, ти просто прикидаєшся дурником, але тепер я думаю, ти маніяк або щось подібне. Такий акуратний і всім стривожений.