Дівчина спохмурніла. Вона не сподівалася почути лекцію, але Немур уже вийшов на сцену й продовжував у тому самому дусі:
— Я це називаю змагальним придушенням ензимів. Дозвольте мені навести вам приклад, як це працює. Уявіть собі ензим, створений дефективним геном, як неправильний ключ, який можна вставити в хімічний замок центральної нервової системи, але він там не обертається. А що він там, то правильний ключ — правильний ензим — не може навіть бути вставлений у замок. Він блокується. Результат? Незворотна руйнація протеїнів у тканині мозку.
— Але якщо вона незворотна, — втрутився до розмови один з інших психологів, який приєднався до невеличкої аудиторії, — то як можливо, що містер Гордон знову не затримується у своєму розвитку?
— Річ у тому, — вигукнув Немур, — що, як я сказав, деструкція тканини є незворотною, а не сам процес. Багато дослідників змогли обернути процес за допомогою ін’єкції хімікатів, сполучених із дефективними ензимами, що змінюють молекулярну форму хибного ключа, як і відбувалося. Саме це було центральним і для нашої техніки.
Але спочатку ми видаляємо ушкоджені порції мозку й дозволяємо імплантованій мозковій тканині, яка була хімічно відновлена, виробляти протеїни мозку в наднормальному темпі…
— Стривайте хвилину, професоре Немур, — втрутився я до розмови, урвавши його на вершині його розбалакування. — А що ви скажете про працю Рахаджаматі на цьому полі досліджень?
— Чию працю?
— Рахаджаматі. Його стаття заперечує теорію Таніди про злиття ензимів — концепт зміни хімічної структури ензима, що блокує прохід на метаболічній стежці?
Він спохмурнів.
— Цю статтю вже перекладено?
— Ні, ще не перекладено. Я прочитав її в журналі психопатології, який видається мовою гінді, лише кілька днів тому.
Він подивився на своїх слухачів і спробував скинути моє зауваження з рахунку:
— Я не думаю, що ми можемо чогось боятися. Наші результати говорять самі за себе.
— Але сам Таніда розвивав теорію блокування ензиму маверік через сполучення, а тепер він указує, що…
— Облиш, Чарлі. Те, що чоловік першим висуває якусь теорію, не означає, що він промовляє останнє слово в її експериментальному розвитку. Я гадаю, кожен тут погодиться, що дослідження, здійснені у Сполучених Штатах та Британії, далеко переважають роботи, виконані в Індії та в Японії. Ми досі маємо найкращі лабораторії та найкраще обладнання у світі.
— Але це не дає відповіді на зауваження Рахаджаматі, що…
— Тепер не час і не місце заглиблюватися в ці деталі. Я переконаний, що всі ці зауваження будуть адекватно розглянуті на завтрашній сесії.
Він обернувся до когось, і вони заговорили про свого однокурсника з коледжу, а я стояв там розгублений.
Мені вдалося відвести Штрауса вбік, і я почав розпитувати його.
— Ну, гаразд. Ви мені казали, що я надто чутливий до нього. Чи сказав я щось таке, чого він не захотів слухати?
— Ти примусив його почуватися нижчим, а він цього терпіти не може.
— Я цілком серйозний, Бог мені свідок. Скажіть мені правду.
— Чарлі, ти мусиш перестати думати, що всі сміються з тебе. Немур не зміг обговорювати ці статті тому, що він їх не читав. Він не вміє читати цими мовами.
— Він не вміє читати гінді та японською? Ти жартуєш?
— Чарлі, не всі обдаровані твоїм талантом до мов.
— Тоді як він може відбити атаку Рахаджаматі на цей метод і спростувати сумнів Таніди в адекватності цього методу контролю? Він мусить знати про ці дослідження…
— Ні, — замислено сказав Штраус. — Ці статті, певно, написані зовсім недавно. Перекласти їх не було часу.
— Ви хочете сказати, що також не читали їх?
Він стенув плечима.
— Я ще гірший знавець мов, аніж він. Але я переконаний, що до того, як тут будуть прочитані останні доповіді, всі журнали пильно переглянуть, шукаючи в них додаткових відомостей.
Я не знав, що сказати. Почути від нього, що обидва вони невігласи в цілих зонах власних наук, було жахливо.
— А які мови ви знаєте? — запитав я.
— Французьку, німецьку, іспанську, італійську й трохи читаю шведською.
— Не знаєте російської, китайської, португальської?
Він нагадав мені, що як практикуючий психіатр і нейрохірург він має дуже мало часу для вивчення мов. А єдиними стародавніми мовами, якими він умів читати, були латина й грецька. Жодної зі стародавніх мов Сходу він не знав.
Я бачив, що він хоче на цьому закінчити розмову, але мені хотілося довідатися, як багато він знає.
Я довідався.
Фізика: нічого крім квантової теорії поля. Геологія: йому нічого не відомо про геоморфологію, про стратиграфію і навіть петрологію. Він нічого не знає ані про мікро-, ані про макроекономічні теорії. Дуже мало знає математику поза елементарним рівнем диференційного числення і взагалі нічого не знає про алгебру Банаха або Ріманові множини. Це були тільки перші відкриття, що обвалилися на мене цього вікенду.
Я не захотів брати участь у вечірці. Шахраї вони обидва. Вони лише прикидаються геніями. Але вони звичайні люди, що працюють сліпо, вдаючи, ніби можуть принести світло в темряву. Чому всі брешуть? Ніхто з тих, кого я знаю, не є тим, ким він прикидається. Коли я завернув за ріг вулиці, то помітив, що мене переслідує Берт.
— У чому річ? — запитав я, коли він підійшов до мене. — Ти за мною шпигуєш?
Він стенув плечима й збентежено засміявся.
— Експонат А, зірка виставки. Я не можу дозволити, щоб на тебе наїхав один із моторизованих чиказьких ковбоїв або хтось пограбував тебе на Стей-стріт.
— Мені не до вподоби, коли мене охороняють.
Він уникав мого погляду, коли пішов поряд зі мною, засунувши руки в кишені.
— Не переймайся, Чарлі. Старий почуває себе на вершині своїх досягнень. Цей симпозіум означає багато для нього. На карту поставлена його репутація.
— Я не знав, що ти такий близький до нього, — піддражнив його я, подумавши про всі ті випадки, коли Берт нарікав на вузьколобість професора та його безцеремонність.
— Я до нього не близький, — сказав він, сердито подивившись на мене. — Але він присвятив цій проблемі все своє життя. Він не Фройд, не Юнг, не Павлов і не Вотсон, але він робить щось важливе, і я шаную його відданість своїй справі, мабуть, ще більше, тому що він звичайна людина, яка намагається зробити справу людини великої, тоді як усі великі люди заклопотані виготовленням бомб.
— Я хотів би почути, як ти назвеш його звичайною людиною в розмові з ним.
— Немає значення, щó він думає про себе. Звичайно, він цінує себе надто високо, ну то й що? Чоловік повинен цінувати себе високо, щоб узятися за таку справу. Я бачив чимало людей, схожих на нього, і знаю, що під їхніми помпезністю та самовпевненістю ховається чимала порція невпевненості й страху.
— А також ошуканства й дріб’язковості, — докинув я. — Я тепер бачу, хто вони насправді, — ошуканці. Я підозрював у цьому Немура. Він завжди поводився так, ніби чогось боїться. Але Штраус мене здивував.
Берт мовчав і глибоко зітхнув. Ми увійшли до кав’ярні, щоб поснідати, і я не бачив його обличчя, але зітхання показало, що він роздратований.
— Ти думаєш, я помиляюся?
— Ти надто швидко подолав довгу дорогу, — сказав він. — Ти тепер наділений суперрозумом, розумом, який годі оцінити, ти за короткий час накопичив знання, що його більшість людей не можуть зібрати протягом усього життя. Але ти однобокий. Ти знаєш речі. Ти бачиш речі. Але ти не наділений розумінням або — мабуть, буде ліпше застосувати це слово — толерантністю. Ти називаєш учених шахраями, та коли хтось із них називав себе досконалим або суперменом? Вони звичайні люди. Це ти геній.
Він зненацька замовк, певно, до нього дійшло, що він читає мені проповідь.
— Кажи далі.
— Ти коли-небудь зустрічав дружину Немура?
— Ні.
— Якщо ти хочеш зрозуміти, чому він весь час перебуває у стані напруги, навіть коли справи в лабораторії та в його лекціях ідуть добре, ти повинен познайомитися з Бертою Немур. Ти знаєш, що це вона зробила його професором? Ти знаєш, що це вона використала вплив свого батька, щоб здобути для нього грант Фонду Велберга? Вона також підштовхнула його на цю передчасну доповідь на симпозіумі. Поки ти не маєш жінки, яка їздить на тобі верхи, не думай, що ти можеш зрозуміти чоловіка, який возить на собі таку жінку.