Чарлі киває головою. Він хоче, щоб доктор Ґваріно був йому другом, але його опановує жах, коли він бачить вираз на обличчі матері.
— Чарлі! Що ти натворив?
— Просто нещасливий випадок, місіс Гордон. Він був наляканий, бо вперше проходив таке випробування. Але я не став би звинувачувати його або карати. І ви цього не робіть. Я не хотів би, аби покарання він пов’язував із візитом до мене.
Але Роза Гордон була вкрай засоромлена.
— Це гидко. Я не знаю, що робити, докторе Ґваріно. Навіть удома він таке витворяє й іноді, коли до нас приходять гості. Мені дуже соромно, що з ним і тут таке сталося.
Вираз огиди на обличчі матері примушує Чарлі затремтіти. На короткий час він забув, який він поганий, як примушує він страждати батьків. Він не знає чому, але його жахає, коли вона каже, що він примушує її страждати, й коли вона репетує й кричить на нього, він упирається обличчям у стіну й тихо скиглить.
— Не сваріть його, місіс Гордон, і не турбуйтеся. Приводьте його до мене у вівторок і четвер щотижня в один і той самий час.
— Але чи справді це допоможе? — запитує Мат. — Десять доларів — це великі гроші для…
— Мате! — Моя мати хапає його за рукав. — Хіба в такий час можна про це говорити? Адже йдеться про твою плоть і кров, і, можливо, доктор Ґваріно зможе зробити його таким, як і інші діти, з Божою допомогою, а ти балакаєш про гроші!
Мат Гордон починає захищатися, але потім, поміркувавши, дістає гаман.
— Будь ласка… — зітхає Ґваріно, наче збентежений виглядом грошей.. — Мій помічник за переднім столом подбає про всі фінансові домовленості. Дякую.
Він напівуклоняється Розі, потискує руку Мата і плескає Чарлі по спині.
— Гарний хлопець. Дуже гарний.
Потім, усміхнувшись знову, він зникає за дверима свого внутрішнього кабінету.
Мати й батько Чарлі сперечалися протягом усієї дороги додому. Мат нарікав на те, що постачання перукарського обладнання віднедавна знизилося, і їхні заощадження швидко зменшуються. Роза скрипучим голосом заперечувала, що зробити Чарлі нормальним — це завдання, яке переважає своєю значущістю всі інші турботи.
Наляканий їхньою сваркою, Чарлі почав скиглити. Призвук гніву в їхніх голосах завдавав йому болю. Як тільки вони заходять до свого помешкання, він біжить у куток кухні, за дверима, й притискається лобом до кахляної стіни, тремтячи й стогнучи.
Вони не звертають на нього уваги. Вони забули про те, що його треба помити й перевдягти.
— Я не істерична. Мене лише нудить від твоєї звички нарікати весь час, коли я намагаюся щось зробити для нашого сина. Тобі до нього байдуже. Байдужісінько.
— Неправда! Але я розумію, що тут ми нічого не спроможні вдіяти. Якщо ти маєш таку дитину, як він, то це хрест, який ти повинен нести й любити його. Я спроможний терпіти його, але я не здатний терпіти твою дурість. Ти витратила більшу частину наших заощаджень на дурисвітів і шахраїв, гроші, які я міг би застосувати, щоб відкрити власний бізнес. Атож. Не дивися на мене так. Бо ті гроші, які ти викинула на те, чого не можна зробити, я міг би витратити на власну крамницю перукарського обладнання замість стовбичити по десять годин за прилавком. Замість надривати собі серце такою тяжкою працею, я мав би власний заклад із людьми, що працювали б на мене!
— Перестань горлати! Подивіться на нього, він боїться мене!
— Пішла ти до чортів. Тепер я знаю, хто придурок у цьому домі! Я! Бо зв’язався з тобою! — викрикнув він, гримнувши за собою дверима…
— Пробачте, що турбую вас сер, але ми приземляємося за кілька хвилин. Вам треба знову закріпити пояс безпеки… О, він на вас, сер. Ви не скидали його від самого Нью-Йорка. Майже дві години…
— Я забув про нього. Я не чіпатиму його, поки ми не сядемо. Він уже мене не турбує.
Тепер я бачу, звідки в мене ця незвичайна мотивація стати розумним, що спочатку так дивувала всіх. Із цим почуттям Роза Гордон жила день і ніч. Зі своїм страхом, своїм почуттям провини, своїм соромом, що Чарлі Гордон народився дебілом. Вона мріяла про те, що його можна вилікувати. Нагальне питання завжди її тривожило: чия це провина — її чи Мата? Лише після того, як Норма довела їй, що вона спроможна мати нормальних дітей, а я — просто нещасливий випадок, вона припинила спроби переробити мене. Але думаю, що я ніколи не перестав хотіти бути розумним хлопцем, яким вона прагнула мене бачити, щоб вона мене полюбила.
Цікава річ про Ґваріно. Я мав би затаїти на нього образу за те, що він одурив мене, Мата й Розу, але насправді моє ставлення до нього було й залишилося зовсім іншим. Уже після першого дня він був дуже добрим до мене. Він завжди поплескував мене по плечу, всміхався, казав підбадьорливі слова, які я чув дуже рідко…
Він ставився до мене — навіть тоді — як до людського створіння.
Це може здатися невдячністю, але це одна з речей, яких я не можу терпіти тут і тепер — ставлення до мене як до піддослідного кролика. Постійні нагадування Немура, що він виготовив мене такого, яким я є, з нуля, або що одного дня тисячі таких, як я, стануть реальними людськими істотами.
Як мені пояснити йому, що створив мене не він?
Він робить ту саму помилку, що й інші, коли вони дивляться на людину зі слабким розумом і сміються, бо не розуміють, що тут ідеться про людські почуття. Він не може зрозуміти, що я був людиною до того, як він зайнявся мною.
Я навчаюся контролювати своє обурення, не бути надто нетерплячим, чекати, щó станеться. Думаю, я безперервно росту й розвиваюся. Щодень я довідуюся більше й більше про себе, і спогади, які спочатку навідували мене легкими брижами на глибинах минулого, тепер накочуються на мене високими хвилями.
11 червня
Плутанина почалася від тієї миті, коли ми прибули до готелю «Чалмерс» у Чикаго і з’ясували, що внаслідок помилки наші кімнати будуть вільні лише наступної ночі, а доти нам доведеться перебувати в готелі «Індепенденс», який був поруч. Немур був розлючений. Він сприйняв це як особисту образу й посварився з усіма в готелі — від коридорного до менеджера. Ми чекали у фойє, поки кожен працівник готелю вирушав на пошуки свого начальника, аби з’ясувати, що тут можна зробити.
Посеред усього безладу — багажу, який приносили й навалювали скрізь по фойє, коридорних, що снували туди-сюди зі своїми візками для перевезення валіз, членів товариства, які не бачилися протягом року й тепер упізнавали та вітали один одного, — ми стояли, почуваючи себе дедалі більш розгубленими, поки Немур намагався схопити за комір усіх службовців, пов’язаних із Міжнародною асоціацією психологів.
Нарешті, коли стало очевидно, що нічого зробити не можна, він примирився з тим фактом, що нам доведеться провести першу ніч у Чикаго в готелі «Індепенденс».
Як з’ясувалося, більшість молодих психологів зупинилися в «Індепенденсі», і саме там влаштовували великі вечірки першої ночі. Тут люди чули про наш експеримент, і більшість знали, хто я такий. Хоч би куди ми пішли, хтось наближався й запитував, якої я думки про ту або ту річ, від наслідків нового податку до останніх археологічних розкопок у Фінляндії. Це було схоже на виклик, але мій запас знання загального характеру дозволяв мені говорити майже про все. Але через якийсь час я помітив, що Немур роздратований тим, що вся увага була спрямована на мене.
Коли приваблива молода клініцистка з Фолмутського коледжу запитала мене, чи можу я пояснити причини моєї власної недорозвиненості, я сказав, що на це запитання може дати відповідь лише професор Немур. Для нього то був давно очікуваний шанс показати свою авторитетність, і вперше, відколи ми познайомилися один з одним, він поклав руку мені на плече.
— Ми точно не знаємо, що спричиняє фенілкетонурію того зразка, від якої Чарлі страждав із дитячого віку, — якась незвичайна біохімічна чи генетична ситуація, можливо, іонізована радіація чи радіація природна, чи навіть вірусна атака на утробний плід — хай там що це було, воно призвело до виникнення дефектного гену, що утворив, скажімо, маверік ензим, який породжує дефективні біохімічні реакції. І звичайно, новостворені амінокислоти змагаються з нормальними ензимами, призводячи до ушкоджень мозку.