— Кличте лікаря! — крикнув пан Бореґард.
— Проткніть її шпилькою! — підказав чийсь батько.
— Рятуйте її! — заламувала руки пані Бореґард.
Та врятувати Віолету було годі. Її тіло роздималося й змінювало форму з такою швидкістю, що вже за хвилину перетворилося на величезну круглу темно-синю кулю — власне, на велетенську ягоду чорниці, — а від самої Віолети Бореґард лишилося тільки по парі крихітних ніжок та ручок, що стирчали з величезної круглої ягоди, та ще малесенька голівка нагорі.
— Це завжди так, — зітхнув містер Вонка. — Я вже двадцять разів випробовував цю жуйку в тестувальній залі на умпа-лумпах, і вони всі двадцятеро перетворилися на чорниці. Це мене так дратує. Не збагну, чому воно так.
— Я не хочу мати чорницю замість дочки! — закричала пані Бореґард. — Негайно зробіть її такою, як була!
Містер Вонка клацнув пальцями, і біля нього миттю з’явилося десятеро умпа-лумпів.
— Закотіть панночку Бореґард у човен, — звелів він їм, — і везіть у сокочавильний цех.
— Сокочавильний цех? — сахнулася пані Бореґард. — Що з нею там робитимуть?
— Чавитимуть, — відказав містер Вонка. — Треба негайно вичавити з неї сік. А потім побачимо... Та не журіться, шановна пані Бореґард. Ми її відрегулюємо, хоч би там що. Мені такприкро, чесне слово...
Десятеро умпа-лумпів уже котили величезну ягоду чорниці через усю залу винаходів до дверей, що виходили на шоколадну річку, де на них чекав човен.
Пан і пані Бореґард побігли за ними. Інші гості, разом з малим Чарлі Бакетом та дідунем Джо, стояли непорушно й дивилися.
— Чуєте, — зашепотів Чарлі, — чуєте, дідуню! Умпа-лумпи в човні заспівали!
До зали долинув спів стоголосого хору:
— Усі ми, любі друзі, згодні,
що гіршого нема сьогодні,
ніж бачити дурну дивачку,
яка весь час жує жувачку.
(Таку ганебно звичку мати —
вже краще в носі колупати).
Ці жуйки горе вам несуть —
пустопорожня їхня суть.
В халепу влип, на нашу думку,
той, хто жує жувальну гумку.
Вам, може, оповісти знов
про бідну панну Біґелов,
яка цілісінькими днями
жувала жуйку до безтями?
Жувала в ванні і в аптеці,
в метро, в таксі, на дискотеці,
жувала в церкві і в кіно —
такого світ не знав давно!
Якщо було їй жуйки мало,
вона лінолеум жувала.
Жувала віники і гроші,
і навіть вухо листоноші.
Жувала туфлі і панчохи...
В одного хлопця носа трохи
не віджувала... Й ось халепа —
у неї виросла щелепа,
а з нею й зуби, що стирчали,
неначе в два ряди кинджали!
Роками так вона жувала
щодня сто жуйок, і не знала,
що прийде день, настане час,
коли закінчиться все враз.
Ось спатки панночка лягає
журнальчик перед сном читає,
і жуйка в роті люба-мила,
й зубочки, як у крокодила.
Під північ жуйку відкладає
і вже немовби засинає.
Та що за диво! Панна спить,
а щелепи її й на мить
свого жування не спиняють,
хоч жуйки в роті вже не мають.
Жували так безперестанку
аж до самісінького ранку.
Було маркотно й підозріло
як в темряві щось гуркотіло,
коли її великий рот
гримів, як тракторний завод!
Усе гучніше: «трах-тарах».
О, як спинити весь цей жах!
Зубиська наче показились,
на все на світі розізлились
і панночці, що мирно спала,
пів’язика відшматували.
Тож панна Біґелов німа
відтоді стала і сумна,
і далі все життя жила
в брудній лікарні край села.
Тому урятувати варт
нам Віолету Бореґард,
щоби вона так не страждала.
Не пізно ще. Та часу мало.
Повинна вижити вона,
хоча й гарантії нема.
![Чарлі і шоколадна фабрика _40.jpg](https://litlife.club/books/234849/read/images/_40.jpg)
![Чарлі і шоколадна фабрика _41.jpg](https://litlife.club/books/234849/read/images/_41.jpg)
— Оце таке, — зітхнув містер Віллі Вонка, — бракує вже двох неслухняних діток. Залишилося троє чемних. Краще ходімо з цієї зали, щоб не втратити ще когось!
— Містере Вонко, — стурбовано поцікавився Чарлі Бакет, — а чи стане Віолета Бореґард хоч колись нормальною, чи так назавжди й залишиться чорницею?
— З неї миттю вичавлять соки! — заявив містер Вонка. — Закотять її в сокочавильну машину, і Віолета вийде звідти тоненька, як сопілочка!
— А вона й далі буде така синя? — запитав Чарлі.
— Вона буде фіолетова! — вигукнув містер
Вонка. — Гарного, насиченого фіолетового кольору з голови до п’ят! Та нічого не вдієш! От що буває, коли цілісінькими днями жувати гидку жуйку!
— Якщо ви вважаєте, що жуйка така гидка, — втрутився Майк Тіві, — то чого ж тоді виготовляєте її на своїй фабриці?
— Що ти там бурмочеш, — скривився містер Вонка. — Не розберу ні слова. Скоріше! Ходімо! Швиденько! За мною! Ми знову підемо коридорами! — І з цими словами містер Вонка помчав до дальнього краю цеху винаходів і зник у потаємних дверцятах, схованих за численними трубами та печами. П’ятеро дорослих і троє дітей — Верука Солт, Майк Тіві та Чарлі Бакет — кинулися за ним.
Чарлі Бакет побачив, що вони знову опинилися в якомусь із довжелезних рожевих коридорів. Від нього навсібіч відходило безліч інших рожевих коридорів. Містер Вонка мчав попереду, завертаючи то ліворуч, то праворуч, то праворуч, то ліворуч, а дідунь Джо все примовляв:
— Міцно тримайся за руку, Чарлі. Тут загубитися — це страшне.
Містер Вонка говорив:
— Досить гаяти час! Якщо будемо так повзти, то нікуди не потрапимо! — І мчав далі нескінченними рожевими коридорами у своєму чорному циліндрі й темно-фіолетовому оксамитовому фраці, хвости якого лопотіли в нього за спиною, наче прапор на вітрі.
Вони проминули якісь двері, тоді ще одні, і ще. Двері траплялися щодвадцять кроків, і на всіх було щось написано, за деякими лунало чудернацьке клацання, з замкових щілин просочувалися звабливі запахи, а з-під дверей то тут то там виривалися цівочки різнобарвної пари.
Дідунь Джо і Чарлі майже бігли, щоб не відстати від містера Вонки. Іноді вони навіть встигали читати написи на деяких дверях. На одних було написано: «ЇСТІВНІ ЗЕФІРНІ ПОДУШЕЧКИ».
— Зефірні подушечки — це смакота! — вигукнув на бігу містер Вонка. — Коли я завезу їх у крамниці, то за ними шалітимуть! Але нема коли туди заходити! Ані хвильки!
На інших дверях був напис: «ЛИЗАЛЬНІ ШПАЛЕРИ ДЛЯ ДИТЯЧИХ КІМНАТ».
— О, що то за насолода, ці лизальні шпалери! — крикнув, пробігаючи, містер Вонка. — На них намальовано фрукти: банани, яблука, помаранчі, виноград, полуниці, дріманиці...
— Дріманиці? — не зрозумів Майк Тіві.
— Не перебивай! — вигукнув містер Вонка. — На шпалерах намальовано різні фрукти, і якщо лизнути малюночок з бананом, то він має смак банана. Якщо лизнути полуницю, то вона смакуватиме, як полуниця. А якщо лизнути дріманицю, то вона буде на смак точнісінько, як дріманиця...
— А яка на смак дріманиця?
— Ти знову щось бурмочеш, — скривився містер Вонка. — Наступного разу говори голосніше. Ідемо далі! Швидше!
«ГАРЯЧЕ МОРОЗИВО ДЛЯ ХОЛОДНИХ ДНІВ» — було написано на наступних дверях.
— Надзвичайно корисне взимку, — сказав, не зупиняючись, містер Вонка. — Гаряче морозиво вас зігріє, коли надворі холодно. А ще я роблю гарячий лід для гарячих напоїв. Від гарячого льоду гарячі напої стають ще гарячіші.
«КОРОВИ, ЩО ДОЯТЬСЯ ШОКОЛАДНИМ МОЛОКОМ» — такий був напис на інших дверях.
— О, мої гарнюні корівки! — вигукнув містер Вонка. — Як я їх люблю!
— А чого на них не можна глянути? — запитала Верука Солт. — Чого ми пролітаємо повз такі цікаві зали?
— Зупинимось, коли буде треба! — відповів містер Вонка. — Не будь така нетерпляча!
«ЛЕТЮЧІ ШИПУЧКИ» — було написано на наступних дверях.
— О, це просто казкові напої! — крикнув містер Вонка. — Вони наповнюють вас бульками, а бульки наповнені спеціальним газом, а той газ такий летючий, що підносить вас над землею, мов повітряну кульку, і ви летите вгору, аж доки гупнетеся головою об стелю... і так там і залишитесь.