І чому він плаче?
— Я тебе знаю. Пам’ятаю. Ти — Юрко, вірно? Ти снився мені. Дивний сон, у ньому стільки пригод. Я не знала, де тебе шукати… якісь уривки імен, клаптики спогадів. Але ти сам мене знайшов.
— Так.
Влада охопила лице Юрка руками.
— Ти тут, — повторила вона. — Я бачила тебе уві сні, коли помирала…
— Тепер будеш бачити наяву. Доки живеш.
— Гей, Владлено, — Надя все ж отямилася і залетіла на кухню, — тут студент юрфаку тебе… — вона побачила пару, яка сплелася у пристрасних обіймах, і затнулася, але все ж закінчила, — заарештувати прийшов. Бачу, він у процесі. Уже й, напевно, права зачитав. Я зникаю.
І зникла. Чемна, тямуща жіночка. Добре, що їй не довелося поминати сестру. Як же добре, Господи…
— Що з тобою було?
— Я тікала. Наяву. Від Антона. А потім мене знайшли десь у горах. Знекровлену, проте живу. Лікарі кажуть — диво. Кажуть, бути такого не може. Але може, як бачиш. Я втратила багато крові, та хтось сказав мені в тому сні, що вона дуже гаряча. Що її знадобилося менше, аніж зазвичай. Ти розумієш, що це значить?
— Не маю жодної уяви, — відважно збрехав Бобир.
— Юрку… в тебе інша зачіска, — Влада провела долонею по відрослому вже трохи волоссю юнака. — Тобі личить. І кульчиків немає…
— Кульчики в майбутніх правників не вітаються деканатом.
— Ти такий молодий…
— Обіцяю хутко постарішати. Спробую приспішити природу.
Влада пирснула.
— А я?
— А ти ніколи не постарішаєш, кохана. Навіть коли стануть дорослими діти дітей наших дітей. До слова… ти скількох хотіла? Двох хлопчиків і дівчинку?
— Ми й про це встигли поговорити?
— Ні. Просто я так відчуваю.
— Категорично — ні. Цього разу ти помилився. Хочу трьох хлопчаків і двох дівчисьок, а далі, як Бог дасть, — зелені, мов ряска, очі сміялися. — Подужаєш?
Тінь посмішки промайнула на добре окреслених губах юнака.
— Підкачаюся. А як що до тебе? Чи є в мене шанс оцінити твій танок?
— Звісно, є. Танець маленьких лебедят.
— Дай здогадаюся. Ти одна за всіх чотирьох лебедят гуртом. Упораєшся?
Влада глянула на нього, мов кішка перед вирішальним стрибком, і хлопець шкірою відчув усю електрику в повітрі, як перед грозою.
— Ти не знаєш і половини того, на що я здатна, коханий.