- Бо я знаю, що то був не я! І Волдеморт це знає, Герміоно! Ми обидва знаємо, що сталося насправді!
Вони гнівно дивилися одне на одного. Гаррі розумів, що він Герміону не переконав, і що вона зараз шукає аргументів і проти його теорії про власну чарівну паличку, і проти того, що він дозволяє собі проникати у Волдемортів мозок. На щастя для Гаррі, в розмову втрутився Рон.
- Облиш його, - порадив він їй. - Хай робить, що хоче. Але якщо ми збираємося завтра бути в міністерстві, то зараз треба ретельно обміркувати план.
Герміона дуже неохоче погодилася відкласти розмову на пізніше, хоч Гаррі не сумнівався, що вона знову накинеться на нього за першої-ліпшої нагоди. Та поки що вони спустилися в підвал на кухню, і Крічер нагодував їх тушкованим м’ясом та пирогом з мелясою.
Вони полягали спати пізно вночі, кілька годин провівши за обговоренням свого плану, аж доки вивчили його назубок і могли переказувати одне одному дослівно. Гаррі, що спав тепер у Сіріусовій кімнаті, лежав у ліжку, спрямувавши світло чарівної палички на стару фотографію батька, Сіріуса, Люпина та Петіґру, і ще хвилин з десять бурмотів собі під ніс деталі плану. Проте, погасивши чарівну паличку, він думав не про багатозільну настійку, батончики-блювончики чи темно-сині мантії працівників технічної служби. Він думав про майстра чарівних паличок Ґреґоровича і чи довго той зуміє ховатися від Волдеморта, котрий так наполегливо його шукає.
Світанок настав непристойно швидко.
- Жахливий вигляд у тебе, - привітався Рон, коли зайшов у спальню будити Гаррі.
- Це ненадовго, - позіхнув Гаррі.
Герміону вони знайшли на кухні. Крічер подав їй каву й гарячі булочки, і вона снідала з тим маніакальним виразом на лиці, що його Гаррі зазвичай пов’язував з наближенням екзаменаційної сесії.
- Мантії, - ледь чутно сказала вона, реагуючи на їхню появу нервовим кивком голови і продовжуючи порпатись у вишитій бісером сумочці, - багатозільна настійка... плащ-невидимка... детонатори-приманки... про всяк випадок для кожного з нас має бути по два... батончики-блювончики, пампушечки-зносаюшечки, видовжені вуха...
Вони похапцем проковтнули сніданок і пішли нагору, а Крічер довго кланявся їм услід і обіцяв до їхнього повернення приготувати біфштекс та пиріг з нирками.
- Дай йому, Боже, здоров’я, - ніжно сказав Рон. - А я ще колись фантазував, що гарно відтяти б йому голову й почепити на стіну.
Надзвичайно обережно вони вийшли на ґаночок перед дверима. З того боку вкритої ранковою імлою площі стежили за будинком два смертежери. Герміона спершу роз’явилася з Роном, а тоді повернулася по Гаррі.
Після короткого проміжку темряви й душняви Гаррі опинився в крихітному провулочку, де, за планом, мав початися перший етап їхньої операції. Там не було нікого й нічого, крім кількох великих баків для сміття. Перші міністерські працівники раніше восьмої години не з’являлися.
- Ну що ж, - зиркнула на годинник Герміона. - Вона має тут бути хвилин за п’ять. Коли я її приголомшу...
- Ми знаємо, Герміоно, - буркнув Рон. - Але мені здавалося, що перед тим, як вона прийде, нам треба відімкнути двері...
Герміона аж пискнула.
- Я трохи не забула! Відійдіть...
Вона навела чарівну паличку на розписані графіті протипожежні двері з висячим замком, і двері з гуркотом розчахнулися. Темний коридор за ними вів, як вони вже знали завдяки своїм розвідувальним вилазкам, до порожнього театру. Герміона потягла двері на себе, щоб здавалося, ніби вони також замкнені.
- А тепер, - звернулася вона до своїх напарників у провулочку, - ми знову накинемо плащ...
- ...і зачекаємо, - договорив за неї Рон, накинув плащ Герміоні на голову, наче завісу на клітку з папужкою, і скосив очі на Гаррі.
Не минуло й хвилини, як легенько ляснуло і маленька міністерська відьма з розкуйовдженим сивим волоссям роз’явилася за фут від них, кліпаючи очима від яскравого світла, бо з-за хмари саме вийшло сонце. Та не встигла вона насолодитися цим неочікуваним теплом, як Герміона влучила їй у груди безмовним приголомшливим закляттям - і відьма беркицьнула на землю.
- Молодчина, Герміоно, - похвалив Рон, виходячи з-за сміттєвого бака біля дверей театру. Гаррі тим часом зняв плащ-невидимку. Разом вони занесли маленьку відьму в темний перехід, що вів за лаштунки. Герміона висмикнула з її голови кілька волосинок і кинула у колбу з каламутною багатозільною настійкою, яку витягла з вишитої бісером сумочки. Рон тим часом обнишпорив сумочку маленької відьми.
- Це Мафальда Гопкірк, - повідомив він, читаючи візитівку, з якої випливало, що їхня жертва працює асистенткою у відділі боротьби з надуживанням чарами. - На, Герміоно, візьми. І жетони теж.
Він передав їй кілька золотих монеток з викарбуваними на них літерами «М.М.», які були у відьми в гаманці.
Герміона випила багатозільну настійку приємного бузкового кольору й за кілька секунд перетворилася на копію Мафальди Гопкірк. Зняла з Мафальди й начепила собі на носа окуляри, а Гаррі зиркнув на годинник.
- Треба спішити, бо містер «техслужба» буде з секунди на секунду.
Вони швидко зачинили двері, ховаючи за ними справжню Мафальду. Гаррі й Рон накинули плащ-невидимку, а Герміона залишилась чекати на видноті. Минуло кілька секунд, і знову ляснуло - перед ними виник маленький, схожий на тхора, чаклун.
- О, вітаю, Мафальдо.
- Доброго ранку! - озвалася Герміона тремтячим голосом. - Як здоров’я?
- Та не дуже, правду кажучи, - відповів чимось страшенно засмучений маленький чаклун.
Герміона з чаклуном подалися до центрального входу, Гаррі з Роном, крадучись, ішли за ними.
- Це в тебе через погоду, - перебила Герміона маленького чаклуна, що спробував у деталях описати всі свої болячки. Найважливіше було не дати йому вийти на вулицю. - Ось, на цукерку...
- Е-е? Та ні, дякую...
- Бери-бери! - доволі агресивно потрусила Герміона в нього перед лицем торбинкою з батончиками. Маленький чаклун аж злякався, однак узяв одного батончика.
Ефект був миттєвий. Щойно батончик торкнувся його язика, як чаклун почав блювати так несамовито, що й не помітив, як Герміона видерла з його маківки пучечок волосся.
- Ой лихо! - забідкалася вона, поки він загиджував провулочок блювотинням. - Краще візьми сьогодні відгул!
- Ні... ні! - він задихався і блював, намагаючись іти, але не міг ступити й кроку. - Я мушу... сьогодні... мушу піти...
- Та це дурість! - занепокоїлася Герміона. - Не можна тобі працювати в такому стані... треба поїхати в лікарню Святого Мунґа, хай тобі поставлять діагноз!
Чаклун упав, став рачки й попробував так лізти на центральну вулицю.
- Тобі не можна з’являтися в такому вигляді на роботі! - крикнула Герміона.
Нарешті він, здається, визнав її правоту. Використавши скривлену від огиди Герміону як підпору для повернення у вертикальне положення, він крутнувся на місці й щез, нічого не лишивши по собі, крім портфеля, якого Рон встиг вихопити у нього з рук, та кількох летючих згустків блювотиння.
- Бе-е, - Герміона підняла край мантії, обминаючи калюжі блювоти. - Було б значно охайніше приголомшити і його.
- Ага, - погодився Рон, вигулькуючи з-під плаща з чаклуновим портфелем у руках, - але я все одно думаю, що ціла купа непритомних тіл могла б привернути зайву увагу. Але як він рвався на роботу, га?! Ану давай волосся й настійку.
Через дві хвилини Рон уже був маленький і схожий на тхора, як і той забльований чаклун. У портфелі лежала складена темно-синя мантія, і Рон її нап’яв.
- Дивно, що він її не одягнув ще вдома - він же так рвався на роботу. Але то таке, а я тепер, судячи з ярличка на спині, Реґ Катермол.
- А тепер зачекай нас тут, - сказала Герміона Гаррі, який і досі був під плащем-невидимкою, - дістанемо волосся й для тебе.
Довелося чекати хвилин з десять, і вони здалися Гаррі безкінечними, доки він самотньо тинявся в забльованому провулочку біля дверей, за якими лежала приголомшена Мафальда. Нарешті Рон з Герміоною повернулися.