В: И после какво?
О: Казах му, че сме оставили пистолета на «Елоиз» в чекмеджето отдясно до леглото, в случай, че станеше нещо и ми дотрябваше, но поне вече не беше у дома. Без него се чувствах в по-голяма безопасност.
В: И какво отговори съдията — г-н Фаулър — на това?
О: Всъщност, нищо. После ме попита защо съм престанала да се виждам с него. Наистина ми беше трудно, но му казах… Бях се влюбила в Оуен.
В: Как реагира той на това?
О: Каза, че си мислел, че съм била влюбена в него. Аз му отвърнах, че съм го харесвала, че е означавал много за мен. Попита ме, какво ще стане, ако Оуен изчезне от картинката, мислела ли съм, че мога да се виждам отново с него?
В: А вие какво му отговорихте?
О: Казах му, че съжалявам, но просто не мога. Оуен ме беше променил или аз се бях променила. Вече просто не бях същата, бях друг човек. Той каза, че ако Оуен го нямало, може би съм щяла да изпитвам — както преди — същите чувства, които съм изпитвала към него. Мислех си, че Оуен винаги ще бъде тук…
В: Няма нищо, г-це Шин, успокойте се.
О: Казах, че не знам.
В: Че не знаете какво, Мей?
О: Какво ще правя, ако Оуен го няма. Не можех да мисля за това. Вярвах му, на Оуен искам да кажа. Той нямаше да ме напусне. Тогава Анди… съдията… каза, ами ако нещо се случело с Оуен? Какво съм щяла да правя тогава?
В: И вие какво му отговорихте?
О: Мисля, че му отвърнах, че не знам, дори не желаех да мисля за подобно нещо.“
Харди се натъкна на Глицки под паметната плоча на загиналите полицаи във фоайето на Съдебната палата. Беше девет и двадесет. Заседанието на съда се откриваше след десет минути, а Анди Фаулър още не беше пристигнал. Джейн му звънеше у дома за трети път от девет часа насам, предишните два пъти никой не беше вдигнал.
Харди разказа на Ейб за съкрушителните свидетелски показания на Мей Шин.
— Може би Фаулър просто е решил да зареже всичко и да избяга.
— Не би го направил. Дал е един милион долара гаранция, Ейб. Предал си е паспорта.
Глицки, далеч по-осведомен в това отношение, се усмихна.
— Искаш нов паспорт ли? Дай ми десет минути. Ще ти струва петдесетачка.
— Не би го направил.
— Един милион долара не могат да се сравнят с живот в панделата. Особено за човек като Фаулър… знаеш ли колко време ще оцелее съдията, ако се озове там? Това е добрата новина — няма да се мъчи дълго. Лошата е, че ще се мъчи много.
— Няма да отиде в затвора, Ейб.
— Да бе, забравих.
Джейн се приближи и поклати глава.
— Знаеш ли — каза Харди, — баща ти ме състарява преждевременно.
— Ще дойде.
— И Коледа идва, Джейн.
Глицки си погледна часовника.
— След около три минути вече ще се смята за обида на съда.
— Да, г-н Харди?
— Ваша светлост, г-н Фаулър се обади от една бензиностанция преди около двайсетина минути. Колата му се е повредила. Щял да вземе такси — няма да се забави повече от половин час.
Чоморо преподрежда нещата по банката си в продължение на минута. Мъчеше се да не издаде колко е ядосан, но не успя напълно.
— Г-це Пулиъс? — попита той.
— Какъв избор имаме, ваша светлост?
Съдията се опита да се усмихне на съдебните заседатели. Харди знаеше, че това отново е в полза за обвинението. Виновен и закъсняващ. Все още се мисли за важна клечка…
— Е, дами и господа, защо не излезете и не изпиете по още едно кафе? — усмивката изчезна. — Г-н Харди, ако г-н Фаулър не е тук в десет часа и една минута, ще отменя гаранцията му и ще го върна обратно в ареста — разбрахте ли ме?
— Да, ваша светлост.
Да не говорим, помисли си Харди, за проявеното от него самия неуважение към съда, ако се окажеше, че Анди е напуснал страната или е офейкал — не беше препоръчително адвокатите да лъжат съда, както той току-що беше направил. Но какво друго му оставаше?
Харди се изправи от банката на защитата и премина отново през люлеещата се врата в галерията. Джейн седеше до Глицки, който бе останал да види какво ще стане.
— Ами ако не дойде? — попита Ейб.
— Благодаря ти, Ейб, тази мисъл изобщо не ми беше хрумвала — погледна към бившата си съпруга. — Някакви идеи?
— За какво? — Пулиъс бе напуснала прокурорската банка и стоеше в края на пътеката, откъдето случайно беше чула въпроса му.
Харди бързо се извърна.
— За обяд — отвърна той. — Опитваме се да изберем между китайска и италианска кухня.
Беше ли чула? И да беше, с нищо не се издаде.
— Денят ще бъде дълъг — каза тя. — Китайската, изяждаш я и след половин час отново си гладен. Аз бих предпочела италианска — погледът й се отклони от Харди и се насочи към Глицки. — Здравей, Ейб. За малко да не те позная от страната на защитата.
Сержантът кимна сдържано.
— От другата страна няма места — заяви той.
Пулиъс реши да премълчи онова, което се готвеше да каже и отривисто се запъти нататък през галерията.
— Кучка — изсъска Джейн.
Харди не каза нищо. Кръстоса крака, погледна си часовника и зачака.
— Колата ти се е развалила — амбреажа ти се е повредил. Обадил си ми се някъде от „Ломбард“ и си взел такси.
Беше девет и петдесет и осем. Анди се зададе по централната пътека, вървеше така, сякаш светът беше в краката му. Здрависа се с Харди и целуна дъщеря си по бузата. Харди реши да му представи кратката версия и по-късно да го осведоми за подробностите.
— Колата ми е навън на паркинга. Какво ще кажеш да ми се е спукала гума и да са я оправили?
Харди понякога се чудеше дали причината, поради която мразеше да лъже, не беше, че веднъж започнеш ли, става толкова трудно да запомниш какво точно си казал. Беше ли споменал пред Чоморо, че е амбреажа? Или просто бе казал, че му се е развалила колата? Знаеше, че трябва да е възможно най-простото. Вероятно го беше казал просто.
— Добре, гума да е. Господи, Анди, къде беше, по дяволите?
Фаулър придоби смутено изражение.
— У Мей — отвърна той. — Най-накрая отидох да видя Мей.
Преди Харди да успее да каже нещо, приставът призова за тишина. Съдебните заседатели въобще не бяха напускали местата си. Беше точно десет часа.
Харди не се надяваше да извлече кой знае каква полза от Търкъл. Частният детектив беше облечен с поло и светлозелено спортно сако. След като се закле, той отново се настани удобно на свидетелското място и се обърна към съдебните заседатели.
Харди го остави да поиграе малко, губеше време, като се преструваше, че чете бележките си на банката, после се отправи към средата на залата.
— Г-н Търкъл — започна той, — когато г-н Фаулър за пръв път ви се обади през февруари, как ви прозвуча?
— Протестирам. Заключение.
— Приема се.
Харди опита отново.
— Можете ли да си спомните нещо конкретно от разговора, който водихте?
Търкъл още беше хвърлил око на Пулиъс, но някак си явно го бе настроила против себе си, като го бе притиснала вчера — частният детектив мразеше скалъпените показания — особено, след като насила беше принуден да ги даде. И сега бе отдал цялото си внимание на Харди.
— Ами, съдията рече: „Здрасти, Ем“, попита ме дали съм зает и аз казах: „Да, малко“, както отговарям винаги — той се усмихна на съдебните заседатели. — Тайната на занаята.
Пулиъс се обади.
— Ваша светлост…
Чоморо се наведе.
— Просто отговаряйте на въпросите.
— Разбира се, ваша светлост, както правех и вчера.
Чоморо, без да разбере намека, кимна.
— Точно така.
Харди си помисли, че му е излязъл късмета… свидетел на обвинението беше решил, че може да е в състояние да направи нещо за защитата. Да си застрахова задника и от двете страни.
— Продължавайте — каза той.
— Добре, тогава съдията каза…
Чоморо го прекъсна.
— Г-н Търкъл, моля обръщайте се към г-н Фаулър или с „г-н Фаулър“ или с „обвиняемия“.