Тим часом я почувався дедалі гірше й гірше. Одного разу я впав — ноги просто згиналися піді мною — і це на якусь мить вразило Алана; але я так швидко підвівся й пішов далі, буцімто нічого й не сталося, що він одразу ж забув про цей випадок. Мене кидало то в жар, то в холод. В боці кололо нестерпно. Нарешті я відчув, що не можу рухатись далі, і разом з тим у мене раптом з'явилося бажання зачепити Алана, дати вихід своєму гнівові й швидше вмерти. Він щойно назвав мене "вігом". Я зупинився.
— Містере Стюарт, — сказав я голосом, що дрижав, як струна, — ви старший за мене і повинні вміти поводитись. Невже ви вважаєте розумним чи дотепним докоряти мені моїми політичними поглядами? Я гадав, що коли джентльмени сперечаються, то роблять це ввічливо; якби я не думав так, то зумів би поглузувати краще, ніж ви.
Алан зупинився і став навпроти мене, схиливши набік голову й засунувши руки в кишені штанів. Його капелюх був заломлений набакир. Він слухав, злостиво посміхаючись, — це я розгледів при світлі зірок; а коли я закінчив, він почав насвистувати якобітську пісню. Цю пісню склали, щоб висміяти генерала Копа, розбитого біля Престонпенса:
Гей, Джонні Копе, ти іще живий,
І барабан твій кличе ще на бій?
Мені спало на думку, що в той день, коли відбулася ця битва, Алан боровся на боці короля.
— Чому ви насвистуєте саме цю пісню, містере Стюарт? — спитав я. — Може, для того, щоб нагадати мені, що вас бито з обох боків?
Пісня завмерла на Аланових губах.
— Девіде! — обурився він.
— Пора кінчати з таким вашим поводженням, — вів я далі. — Я хочу сказати, що з цієї хвилини ви будете ввічливо висловлюватися про мого короля і моїх добрих друзів Кемблів.
— Я Стюарт… — почав був Алан.
— О-о! — перебив я його. — Я знаю, що ви маєте королівське ім'я. Однак годилось би вам пам'ятати, що відтоді, як я потрапив на Верховину, мені доводилось бачити багатьох, хто має це ім'я. І найкраще, що я можу про них сказати, — їм не завадило б помитись.
— Ви розумієте, що ображаєте мене? — майже прошепотів Алан.
— Даруйте, — знову перебив я його, — але я ще не закінчив. Якщо вам не подобається ця проповідь, то ще менше сподобається її кінець. За вами ганялися дорослі люди з моєї партії, а ви мстите неповнолітньому юнакові. По-моєму, це жалюгідна розвага. Вас били і віги, і Кембли, ви тікали від них, як заєць. Вам годиться з повагою говорити про них.
Алан стояв непорушно, і тільки поли плаща ляскали на вітрі в нього за спиною.
— Шкода, — нарешті промовив він. — Ви сказали такі речі, які не можна залишити без уваги.
— А я ніколи й не просив вас про це, — відказав я. — Я готовий, як і ви.
— Готові? — перепитав він.
— Готовий! Я не такий хвалько, як деякі мої знайомі. Нападайте! — І, вихопивши шпагу, я став у позицію, як навчав мене цього сам Алан.
— Девіде! — закричав він. — Ви з глузду з'їхали? Я не можу нападати на вас! Адже це буде просто вбивство.
— Що ви й мали на меті, коли ображали мене, — кинув я.
— Ваша правда! — вигукнув Алан і якусь мить стояв, збентежено чухаючи потилицю. — Чистісінька правда! — ще раз вигукнув він і витяг шпагу з піхов. Та перше ніж я встиг доторкнутися до неї своєю шпагою, він відкинув її геть і впав на землю. — Ні, ні, — стогнав він, — ні, ні… я не можу, не можу.
Останні рештки мого гніву зникли, і я відчув себе всього-на-всього хворим, нещасним пустим хлопчиськом, який сам дивувався скоєному. Я віддав би весь світ, щоб повернути свої слова назад. Та сказаного не повернеш. Я згадав Аланову доброту й хоробрість у минулому, згадав, як він терпляче допомагав мені й підбадьорював мене в найтяжчі дні наших поневірянь; потім мені пригадалися мої власні образи, і я зрозумів, що назавжди втратив цього відважного друга. Кволість, яка валила мене з ніг, подвоїлась, гострий біль стримів у боці, ніби лезо меча. Мені здалося, що я непритомнію і зараз упаду.
За ту мить я багато передумав. Ніякі перепросини не могли викреслити сказаного, про це нічого було й думати, ніщо не могло змити образи. Але там, де перепросини були б марні, волання про допомогу могло б іще вернути Алана мені. Я відкинув геть свою гордість.
— Алане! — звернувся я до нього. — Якщо ви не допоможете мені, я тут і помру.
Він схопився й глянув на мене.
— Це правда, — додав я. — Я помираю. О, відведіть мене хоч під яку-небудь покрівлю, там буде легше вмирати!
Мені не було потреби прикидатися; без будь-якого зусилля я говорив зі слізьми в голосі, який міг би зворушити навіть кам'яне серце.
— Ви можете йти? — спитав Алан.
— Ні, — відповів я, — без допомоги не можу. Останні години я ледве тримався на ногах, у боці коле так, немов там розпечене залізо, я не можу вільно дихати. Якщо я помру, ви зможете мені простити, Алане? В душі я весь час любив вас, навіть коли був найлихіший.
— Тс-с, замовкніть! — цитьнув Алан. — Не говоріть цього! Девіде, любий, ви знаєте… — Ридання здушили його слова. — Дайте я обійму вас, — сказав він. — Отак! Тепер дужче спирайтесь на мене. Бог відає, де тут поблизу житло. Ми в Балкіддері; тут повинно бути багато осель, у тому числі й осель моїх друзів. Вам так легше йти, Деві?
— Легше, так я можу йти, — відповів я і потиснув йому руку.
Він знову мало не розридався.
— Девіде, я дуже погана людина. У мене нема ні розуму, ні доброти: я забув, що ви ще дитина, і не помічав, що ви ледве тримаєтесь на ногах. Девіде, ви повинні простити мені.
— Не говорімо більше про це, друже, — сказав я у відповідь. — Нам не варт намагатися виправити один одного, в цьому вся річ! Ми повинні терпіти й прощати, друже Алане. О, як же мене шпигає в бік! Невже поблизу нема жодної оселі?
— Я знайду її для вас, Девіде, — запевнив Алан. — Зараз ми спустимося вниз понад струмком, там мають бути житла. Бідний мій хлопчику, може вам буде краще, коли я понесу вас на спині?
— Що ви, Алане? — здивувався я. — Адже я на добрих дванадцять цалів вищий за вас.
— Зовсім ні! — запально вигукнув Алан. — Ви вищі лише на якийсь цаль чи два. Звичайно, я не кажу, що мене можна назвати високим. А втім, — додав він, і голос його якось смішно змінився, — ви, мабуть, близькі до правди. Я помилився. Ви й справді вищі на фут чи й на лікоть, а може, навіть і більше!
Було приємно й смішно слухати, як Алан відмовлявся від своїх слів, боячись нової сварки. Я, мабуть, засміявся б, коли б не так боляче кололо в боці. Та якби й засміявся, то, гадаю, мені довелося б і заплакати.
— Алане! — вигукнув я. — Чому ви такий добрий до мене?
Що примушує вас піклуватись про такого невдячного друга?
— Далебі, не знаю, — відказав Алан, — бо я саме й любив вас за те, що ми ніколи не сварились. Але тепер я люблю вас ще дужче!
Розділ XXV
У БАЛКІДДЕРІ
Алан постукав у двері першої ж оселі, до якої ми підійшли, що було не зовсім безпечно в такій частині Верховини, як Балкіддер. Тут не було жодного великого клану, край населяли окремі роди, залишки розпорошених кланів та інший "безрідний", як там кажуть, люд, і вони весь час гризлися між собою за землю. Всіх їх витіснили в цю дику місцевість, що лежала між витоками Форту і Тею, Кембли. Тут жили Стюарти й Макларени, що було те саме, бо Макларени на війні підкорялись ватажкові Алана й утворювали з Аппіном один клан. Тут оселилося також багато людей зі стародавнього кривавого клану Макгрегорів, оголошеного поза законом. Вони завжди мали погану славу, а тепер більше, ніж будь-коли, і не тішилися довірою жодної з партій у всій Шотландії. Вождь клану, Макгрегор з Макгрегора, перебував на вигнанні, а безпосередній проводир тієї частини з них, що жила в околицях Балкіддера, Джеймс Мор, старший син Роб Роя,[29] був ув'язнений і чекав суду в Единбурзькому замку. Вони ворогували з верховинцями і з жителями низинної Шотландії, з Ґреймами, Макларенами й Стюартами, а тому Алан, що завжди підтримував будь-кого зі своїх родичів, хоч би яким далеким він для нього був, особливо уникав зустрічі з ними.
29
Роб Рой (Роберт Макгрегор, 1671–1734) — шотландський розбійник.