— Поприбирай тут, малий, — сказав чоловік і, похитуючись, пішов назад до дверей. По дорозі він так поплескав Джека по спині, що той мало не впав. — Чоловік має звільняти місце, як тільки зможе, еге ж?
Джек дочекався, доки двері зачиняться, а тоді не міг більше стримувати себе.
Він виблював у єдину в барі кабінку, де побачив просто перед собою незмиті та нудотно смердючі випорожнення останнього відвідувача. Джек виблював усе, що лишалося від його вечері, кілька разів хапливо вдихнув, а тоді виблював знову. Навпомацки він знайшов кнопку змиву та тремкими руками натиснув на неї. Вейлон і Віллі нудно гули за стіною, виспівуючи щось про Лакенбах, штат Техас.[101]
Раптом перед ним постало мамине обличчя, прекрасніше, ніж у будь-якому з її фільмів. Її великі темні очі відображали сум. Він побачив її зовсім саму в номері «Альгамбри», а забута цигарка тліла в попільничці біля неї. Мама плакала. Плакала за ним. Його серце заболіло так сильно, що він, здавалося, ладен був померти від любові до неї і бажання опинитися поряд, знову потрапити в те життя, де не було потвор у тунелях, жінок, які чомусь хочуть, аби їх били та змушували плакати, чоловіків, що блювали між власними ногами, доки сцяли. Він хотів бути з нею та ненавидів Спіді Паркера чорною ненавистю за те, що він скерував його на цю жахливу західну дорогу.
Цієї миті все, що лишалося від його віри в себе, було знищено — знищено остаточно та навіки. Свідоме мислення було затьмарене глибинним, первісним, дитячим криком: «Я хочу до мами. Благаю, Боже, я хочу до МАМИ…»
Він вийшов з кабінки на тремтячих, ватних ногах, думаючи лише: «Ну все, з мене досить, на хер тебе, Спіді. Цей хлопчик повертається додому. І називай це як хочеш». Тієї миті він не думав про те, що його матір, можливо, помирає. У ту мить невисловленого болю в ньому був тільки він сам, Джек, і підсвідомо він почувався загнаною твариною, яку може вполювати будь-який хижак: олень, кролик, вивірка, бурундук. Тієї миті він з легкістю дав би їй померти від раку, що розпускав свої метастази від легень і по всьому тілу, аби лишень вона обняла його, поцілувала перед сном і сказала не вмикати в ліжку бісів приймач або не читати з ліхтариком під ковдрою півночі.
Він уперся долонями в стіну та помалу опанував себе. Цей самоконтроль був несвідомою мобілізацією мозку, успадкованою від Філа Сойєра та Лілі Кавано. Так, він припустився помилки, але назад не піде. Території були справжніми, може, Талісман також існував. Він не збирався вбивати матір легкодухістю.
Джек набрав у відро гарячої води з крану в комірчині та прибрав весь бруд.
Коли він знову зайшов до зали, було вже пів на одинадцяту і натовп у барі зменшився: Оутлі — робітниче містечко, і місцеві п’яниці-робітники рано поверталися додому в будні дні.
Лорі сказала:
— Ти блідий, як смерть, Джеку. Все гаразд?
— Як гадаєш, мені можна імбирного елю? — запитав він.
Вона принесла йому склянку і Джек випив її, закінчуючи натирати танцмайданчик. За п’ятнадцять хвилин до півночі Смоукі знову послав його в комірчину «витягти барило». Джек ледь-ледь впорався із завданням. Ще за годину Смоукі крикнув людям, що час завершувати. Лорі вимкнула музичний автомат — Дік Керлесс помер з довгим, протяжним стогоном попри кілька млявих вигуків протесту. Ґлорія вимкнула автомати, зодягнулася у светр (рожевий, як цукерки «Канада Мінтс», які постійно їв Смоукі; рожевий, як фальшиві ясна його щелеп) і пішла. Смоукі почав вимикати світло та випроваджувати останніх чотирьох-п’ятьох клієнтів за двері.
— Добре, Джеку, — сказав він, коли вони пішли. — Ти добре попрацював. Звісно, можна й краще, але ти непогано почав. Можеш поспати в комірчині.
Замість того щоб попросити свою платню (яку Смоукі, до речі, не запропонував), Джек поплентався до комірчини; настільки втомлений, що зараз він скидався на зменшену копію тих п’яниць, яких щойно випхали з бару.
У комірчині він побачив Лорі, що сиділа навпочіпки в кутку — через цю позу її баскетбольні шорти задерлися непристойно високо — й на мить Джек подумав з тупою тривогою, що вона залізла в його рюкзак. А тоді побачив, як вона клала кілька ковдр на шар мішків з-під яблук. Лорі також поклала маленьку атласну подушечку з написом «НЬЮ-ЙОРКСЬКА ВСЕСВІТНЯ ВИСТАВКА» збоку.
— Вирішила облаштувати тобі маленьке гніздечко, мальку, — сказала вона.
— Дякую, — відповів Джек. То був простий, імпровізований акт доброти, та Джекові здавалося, що він ось-ось заллється слізьми. Натомість він посміхнувся. — Дуже дякую, Лорі.
— Нема за що. Тобі буде тут добре, Джеку. Смоукі не такий уже й поганий. Як пізнаєш його поближче, зрозумієш, що зовсім він не поганий. — Вона сказала це з несвідомою печаллю, ніби хотіла, щоб усе було саме так.
— Може, й непоганий, — відказав на те Джек, а тоді імпульсивно додав: — Але завтра я піду. Гадаю, Оутлі просто не для мене.
— Може, й підеш, Джеку… А може, надумаєш трішки залишитися. Чому б тобі не відкласти рішення до завтра?
У цій маленькій промові було щось напружене й неприродне — в ній не лишалося і краплі тієї щирої усмішки, з якою вона сказала йому: «Вирішила облаштувати тобі маленьке гніздечко». Джек звернув на це увагу, але почувався надто стомленим, щоб якось відреагувати.
— Добре, побачимо, — сказав він.
— Звісно, — погодилася Лорі, рухаючись до дверей. Вона послала йому повітряний поцілунок з брудної долоні. — Добраніч, Джеку.
— Добраніч.
Він уже почав знімати сорочку… а тоді відмовився від цієї ідеї та вирішив зняти лише кросівки. Комірчина була холодною, навіть крижаною. Джек сів на мішки та взявся розплутувати шнурівки; скинув один кросівок, потім другий. Він уже ладен був лягти на сувенір Лорі з Нью-Йоркської Всесвітньої виставки — та заснув би ще до того, як його голова торкнеться подушки, — коли в барі знову пролунав телефонний дзвінок, розриваючи тишу, вдираючись у неї — і нагадуючи Джекові про гнучке, брудно-сіре коріння, про батоги та двоголових поні.
Дзелень-дзелень-дзелень у тиші, у мертвій тиші.
Дзелень-дзелень-дзелень, значно пізніше від того, як дітлахи, що запитували про «Принца Альберта» в бляшанці, полягали спати. Дзелень-дзелень-дзелень: «Привіт, Джекі, це Морґан, і я відчув тебе в моєму лісі, ти, маленьке кмітливе лайно, я ВІДЧУВ тебе в моєму лісі, і як тобі взагалі спало на думку, що у своєму світі ти будеш у безпеці? Там теж мої ліси. Останній шанс, Джекі. Повертайся додому, або ми висилаємо війська. І в тебе не буде жодного шансу. У тебе не буде…»
Джек підвівся і побіг по підлозі комірчини в самих шкарпетках. Здавалося, все його тіло вкрив колючий холодний піт.
Він зі скрипом прочинив двері. Дзелень-дзелень-дзелень-дзелень.
А тоді нарешті:
— Алло, «Пивниця Оутлі». І краще б вам сказати щось хороше, — пролунав голос Смоукі. Пауза. — Алло? — Ще одна пауза. — Від’їбись!
Смоукі з грюкотом кинув слухавку, і Джек чув, як Апдайк пішов до сходів, що вели до маленької квартирки на другому поверсі, де вони з Лорі жили.
Джек недовірливо перевів погляд із зеленого бланку в лівій руці на маленький стосик банкнот — усі по одному долару — і дріб’язок у правій. То була одинадцята година наступного ранку. Ранок четверга, й Джек попросив заробітну плату.
— А це що? — запитав він, досі не готовий повірити власним очам.
— Ти можеш прочитати, — відповів Смоукі, — і можеш порахувати. Ти все ще не такий вправний, як мені хотілося б — принаймні досі, — але досить кмітливий.
Так Джек і сидів, тримаючи в одній руці зелений бланк, а в другій — гроші. Тупа злість пульсувала в його голові, мов вена. Зелений бланк називався «ГОСТЬОВИМ ЧЕКОМ». Місіс Банберрі в «Золотій ложці» використовувала такі самі папірці. Там було написано:
1 гмбргр $1,35
1 гмбргр $1,35
1 влк млк 0,55
1 імб ель 0,55
101
Waylon Jennings — Luckenbach, Texas («Back to the Basics of Love»), пісня 1977 року.