Я думала, що не захочу їхати, але я не можу дивитися на річку щодня, переходити її по дорозі в школу. Я навіть більше не хочу в ній купатися. Та й для того вже надто холодно. Завтра ми збираємося в Лондон, я майже все зібрала.
Будинок здаватимуть в оренду. Я не хотіла цього. Я не хочу, щоб хтось жив у наших кімнатах і заповнював наш простір, але Джулс сказала, що якщо цього не буде — то матимемо самоселів, або щось почне руйнуватися, а ніхто не полагодить, і мені це теж не сподобалося. Тому я погодилася.
Він, як і раніше, буде моїм. Мама залишила його мені, тому, коли мені виповниться вісімнадцять (або двадцять один чи скільки там), він буде моїм за правом. І я тут житиму. Знаю, що житиму. Я повернуся, коли стане не так боляче, і я не бачитиму її всюди, куди дивлюся.
Я побоююся їхати в Лондон, але зараз мені це приємніше, ніж раніше. Джулс (не Джулія) справді дивачка, вона завжди буде трохи йобнута. Але я теж трохи дивна і теж йобнута на всю голову, так що, можливо, ми порозуміємося. Є речі, які мені в ній подобаються. Вона готує і метушиться навколо мене, сварить за куріння, вона змушує мене казати їй, куди йду й коли повернуся. Як у людей мами роблять.
Хай там як, а я — рада, що нас буде тільки двоє, без чоловіка, мабуть, без усяких там бойфрендів чи що, і принаймні там, де я ходитиму в школу, ніхто не буде знати, хто я і взагалі нічого про мене не знатиме. Можна себе переробити, сказала Джулс, що, мені здається, трохи мимо каси, бо що зі мною такого? Але я знаю, що вона мала на увазі. Я постриглася і тепер зовсім інакша, і коли я піду в нову школу в Лондоні, я не буду такою красапєтою, яких ніхто не любить, я буду простою нормальною людиною.
Ліна прийшла попрощатися. Вона обстригла все своє волосся. Вона не така гарна, як раніше — але все одно красива. Я сказав, що мені більше подобалося, коли воно було довше, а вона розсміялася і сказала: відросте. Сказала, що коли знову зустрінемося, буде довше, від чого мені стало краще, тому що принаймні вона вважає, що ми ще побачимося знову, у чому я не був упевнений, адже вона буде в Лондоні, а ми поїдемо в Девон, що не так уже й близько. Але вона сказала, що й не дуже далеко — лише п’ять годин чи що, а за кілька років вона матиме водійські права — і приїде, візьме мене з собою. І подамося шукати пригод на свою голову.
Ми трохи посиділи в моїй кімнаті. Це було трохи ніяково, бо ми не знали, що сказати одне одному. Я спитав, чи є ще новини, і вона якось порожньо подивилася; я спитав: про містера Гендерсона? — а вона похитала головою. Вона, схоже, не хоче говорити про це. Було багато чуток — люди в школі кажуть, що вона вбила його і викинула в море. Кажуть, що вона його вбила цвяхом. Я думаю, що це повна дурня, але навіть якщо це так, то я б не став звинувачувати її.
Я знаю: Кейті дуже засмутилася б, якби щось сталося із містером Гендерсоном, але вона ж не знає, чи не так? Немає такого поняття, як життя після смерті. Головне — ті, хто залишився, і я думаю, що ситуація поліпшилася. Мама й тато не дуже щасливі, але їм стає краще, уже не так, як було. Може, їм полегшало? Наче вони не повинні більше гадати — чому. У них тепер є на що показати і сказати: ось чому. Щось, за що вхопитися, як хтось сказав, і я це розумію, хоча не думаю, щоб для мене самого щось таке було дуже важливе.
Валізи були в машині, ящики були позначені, і незадовго до полудня вони передадуть ключі. Джош і Алек вирішили проїхатися Бекфордом, сказавши, що на прощання, але Луїза з ними не захотіла.
Бувають дні кращі за інші.
Луїза зосталася попрощатися з будинком, де жила її дочка, єдиним будинком, який та знала. Їй довелося попрощатися з позначками зросту в комірчині під сходами, кам’яною сходинкою в саду, де Кейті впала й розбила коліно, де вперше Луїза зрозуміла, що її дитина не буде ідеальною, що в неї будуть шрами. Вона мала попрощатися з її спальнею, де вона та її дочка сиділи й розмовляли, доки Кейті сушила волосся феном, фарбувала губи і казала, що збирається до Ліни ввечері — і чи можна в неї заночувати? Скільки разів, гадає Луїза, це було брехнею?
(Те, що не давало їй спати ночами — одна з таких речей, — був той день біля річки, у який вона була дуже зворушена, побачивши сльози на очах Марка Гендерсона, коли він висловив їй співчуття.)
Ліна прийшла попрощатися і принесла з собою рукопис Нел: фотографії, нотатки на флешці з усіма комп’ютерними файлами.
— Робіть із цим, що хочете, — сказала вона. — Хочете — спаліть. Я не хочу дивитися на це знову. — Луїза була рада, що Ліна прийшла, і ще дужче зраділа, що ніколи не побачить її знову. — Чи можете ви пробачити мене, як ви думаєте? — запитала Ліна. — Пробачите коли-небудь?
І Луїза сказала, що вона вже пробачила, що було брехнею, але сказаною з добрим наміром.
Доброта була її новим проектом. Вона сподівалася, що це, може, буде краще для душі, ніж гнів. І в будь-якому випадку, знаючи, що ніколи не зможе пробачити Ліну — за її вдавання, за потайність, просто за те, що вона жива, а Кейті ні — Луїза не могла й ненавидіти її. Тому що коли щось тут було зрозуміло, бодай щось у цьому кошмарі — то, без сумніву, це була любов Ліни для Кейті.
Грудень
Нікі вже зібрала торби.
У місті було тихо. Так завжди буває перед зимою, але й багато людей попереїжджали теж. Патрік Таунсенд гнив у своїй камері (ха!), а його син утік, щоб знайти спокій. Нехай щастить йому в цьому. Млин стояв порожній, Ліна Ебботт і її тітка поїхали в Лондон. Віттекери теж перебралися — будинок побув на ринку менше тижня, і вже приїхали якісь люди на «рейндж-ровері» з трьома дітьми й собакою.
Усе було тихо й у її голові. Джинні говорила не так голосно, як раніше, а коли говорила, то це були більше балачки, ніж тиради. Цими днями Нікі виявила, що вона вже менше сидить при вікні й дивиться, а більше валяється в ліжку. Вона відчувала себе дуже втомленою, і ноги боліли більше, ніж будь-коли.
Уранці вона збиралася в Іспанію, два тижні погрітися на сонечку. Відпочинок і розвага, ось що їй потрібно. Гроші стали несподіванкою: десять тисяч фунтів з майна Нел Ебботт перейшли такій собі Ніколі Сейдж на Марш-стріт, Бекфорд. Хто б міг подумати? Але, можливо, Нікі не мала дивуватися: адже Нел була дійсно єдиною людиною, яка коли-небудь слухала її. Бідолашна! Тільки чи це допомогло?
Я поїхала назад якраз перед Різдвом. Не можу сказати, чому, тільки що мені снилася річка майже щоночі, і я думала, що поїздка в Бекфорд може вигнати цього демона.
Я залишила машину біля церкви й пішла на північ від затону до скелі, повз кілька букетів квітів, що вмирали в целофані. Я пройшла до самого будинку. Він стояв згорблений і жалюгідний, з опущеними шторами, двері були заляпані червоною фарбою. Я посмикала ручку, але було замкнено, тому я повернулася й пішла хрусткою підмерзлою травою до блакитної й тихої річки, над нею, як привид, здіймався туман. Дихання повисло білою парою переді мною, вуха боліли від холоду. Треба було надіти шапку.
Я прийшла до річки, тому що не мала більше куди йти, не мала з ким говорити. Людина, з якою я справді хотіла б поговорити — це був Шон, але я не могла його знайти. Мені сказали, що він переїхав у місце під назвою Піті Мі («Пожалійте мене») у графстві Дарем — це звучить як жарт, але це правда. Місто таке є, а його там немає. Адресою, яку мені дали, виявився порожній будинок із плакатом «Здам». Я навіть зв’язалася із в’язницею Френкленд, де Патрік проведе решту життя, але там сказали, що старого ніхто не відвідував з моменту його прибуття.