Сталося це наприкінці вересня, коли вже було зібрано всю кукурудзу, до наступного року, але ще чимало чого залишалося збирати в саду й городі. Одного суботнього дня, якраз коли Шеннон насолоджувалася душем, з заднього подвір’я до коридору з паком, зважаючи на можливий дощ, запобігливо знятої з линви білизни увійшла її мати.
Шеннон, мабуть, вважала, що як слід замкнула двері ванної кімнати — більшість леді ревно дбають про власну приватність під час миття, а на той час, коли літо 1922 року поступалося місцем осені, Шеннон Коттері мала для цього особливу причину, — проте клямка, можливо, зіскочила, тож двері частково прочинилися. Туди випадково позирнула її мати, і хоча старе простирадло, що висіло на и-подібній рейці, слугуючи шторою ванни, було щільно затулене, від бризок води воно зробилося напівпрозорим. Саллі не конче потрібно було бачити саму дівчину; вона побачила силует дівчини, наразі не прихований під однією з тих її рясних, квакерського фасону суконь. І цього вистачило. Дівчина була на п’ятому місяці, чи близько того; мабуть, вона все одно не змогла б ще довго приховувати цю таємницю.
Через два дні Генрі повернувся додому зі школи (він тепер їздив туди пікапом) з наляканим, винуватим обличчям.
— Шен не з’являлася у школі вже два дні, — повідомив він, — тому я заїхав до Коттері спитати, чи все з нею гаразд. Думав, чи не злягла вона з іспанкою. А мене до неї не пустили. Місіс Коттері сказала, щоб я собі їхав геть і що сьогодні ввечері до тебе прийде побалакати її чоловік після того, як переробить усю роботу.
Я запитав, чи не можу їм чимось допомогти, щось зробити, а вона мені відповіла: «Ти вже й так достатньо наробив, Генрі».
От тоді-то й згадалися мені слова, сказані Шен. Генрі заховав обличчя в долонях і промовив:
— Вона вагітна, татуню, і вони тепер взнали про це. Я знаю, ось в чім причина. Ми хочемо побратися, але я боюся, вони нам не дозволять.
— Не зважай на них, — промовив я. — Я й сам тобі не дозволю.
Він кинув спідлоба на мене мученицький погляд своїх заплаканих очей.
— Чому так?
Я подумав: «Ти ж бачив, до чого дійшло між мною і твоєю матір’ю, і після всього ти ще запитуєш». Проте промовив я інше:
— їй усього лиш п’ятнадцять років, а тобі й стільки виповниться тільки за два тижні.
— Але ж ми кохаємо одне одного!
О, цей юнацький плач. Це безхарактерне скиглення. Мої опущені вздовж комбінезона руки були стиснуті в кулаки, мені довелося зробити зусилля, щоби їх розтиснути. Сердитися тут без усякої користі. Хлопцеві потрібна мати, щоб обговорювати такі речі, та його мати сиділа на дні засипаного колодязя, безсумнівно, в оточенні почту з мертвих пацюків.
— Я тебе розумію, Генрі...
— Зви мене Генком! А інші ж одружувалися такими ж молодими!
Авжеж, колись; проте не так вже й часто від кінця минулого століття і ліквідації фронтируПроте цих слів я не промовив.
' Про ліквідацію фронтиру (порубіжжя — англ.) — динамічної контактної зони складних стосунків між білими поселенцями та індіанськими племенами з гнучкими місцевими правилами поведінки, яка поступово пересувалася на Захід, було оголошено за результатами 11-го перепису населення 1890 року; таким чином усталився континентальний державний кордон і скрізь почали діяти федеральні закони США.
і.
Натомість я сказав, що не маю грошей, аби допомогти їм розпочати родинне життя. Можливо, десь у 1925-му, якщо врожаї і ціни залишаться сприятливими, але зараз нема нічого. А ще й коли дитина на підході...
— їх могло з’явитися цілком достатньої — скрикнув він. — Якби ти не був такою падлюкою щодо тієї сотні акрів, грошей було би повної От вона б мені дала! І вона б не розказувала мені такого!
Спершу я був настільки шокований, що не міг вимовити й слова. Минуло тижнів шість чи й більше відтоді, як ім’я Ар- летт — ба навіть обтічне займенникове прізвисько вона — востаннє прозвучало між нами.
Він дивився на мене зухвало. А тоді вдалині, на нашому відтинку шляху, я побачив, що сюди їде Гарлен Коттері. Я завжди вважав його своїм другом, але дочка, що виявляється раптом вагітною, має здатність перемінювати звичний хід речей.
— Авжеж, вона б тобі такого не розказувала, — погодився я, змусивши себе подивитися йому прямо в очі. — Вона б наговорила тобі дечого набагато гіршого. Та ще й насміхалася б, радше за все. Якщо ти спитаєш у свого серця, синку, ти сам це зрозумієш.
— Ні!
— Твоя мати називала Шеннон маленькою хвойдочкою і наказувала тобі тримати твого луцька в штанях. То була її остання порада, і хоча вона була такою ж хамською і образливою, як більшість з того, що вона говорила, тобі варто було б до неї дослухатися.
Гнів Генрі розтанув.
— То тільки після того... після того вечора... ми... Шен не хотіла, це я її вмовив. А щойно ми почали, їй це сподобалося не менше, як мені. Після першого разу вона вже сама про це прохала, — проговорив він з дивною, якоюсь хворобливою гордістю, а відтак втомлено похитав головою. — Тепер ті сто акрів заростають бур’янами, а я в халепі. Якби мама була з нами, вона б допомогла мені все це залагодити. Гроші ладнають
б
все. Так він каже, — кивнув Генрі на клуб куряви, що наближався.
— Якщо ти не пам’ятаєш, як твоя мама чіплялася за кожний долар, значить, швидке забуття тобі ж на благо, — промовив я. — Але якщо ти забув, як вона ляснула тебе по губах того разу...
— Я не забув, — відповів він похмуро. А тоді ще більш похмуро додав: — Я сподівався, що ти мені допоможеш.
— Я й збираюся спробувати. А саме зараз я хочу, щоб ти геть кудись зник. Твоя присутність тут, коли з’явиться батько Шеннон, буде не кориснішою за розмахування червоною ганчіркою перед биком. Дозволь мені розібратися, на якому ми зараз світі і як він ставиться до всього цього, — можливо, потім я покличу тебе на ґанок. — Я стиснув його зап’ясток. — Я постараюся зробити все, що тільки зможу, для тебе, синку.
Він висмикнув руку.
— Та вже ж постарайся.
Він пішов у дім, і в ту саму мить, як Гарлен підкотив на своєму новенькому легковику («Неш» 1 зелений і блискучий під шаром пилу, як спинка трупної мухи), я почув у себе за спиною грюк хатніх дверей.
«Неш» стрельнув глушником, чхнув і затих. Гарлен виліз, зняв з себе пильник, склав його і поклав на сидіння. Він приїхав у пильнику, бо одягнений був відповідно до оказії: біла сорочка, краватка-тасьма і добрі недільні штани, які підтримував пояс зі срібною пряжкою. Він обсмикався, поправив на собі штани, щоб вони сиділи саме так, як йому хотілося, відразу нижче його невеличкого акуратного черевця. Він завжди гарно ставився до мене, і я завжди вважав нас з ним не просто друзями, а добрими друзями, проте в ту мить я його ненавидів. Не через те, що він приїхав мені дорікати моїм сином — бачить Бог, я зробив би те саме, якби ми опинилися у протилежних
«Неш» — бренд автомобілів, що випускалися заснованою 1916 року компанією «Nash Motors», котра після багатьох пертурбацій з 1987 року належить корпорації «Крайслер».
ролях. Ні, то той новесенький, сяючий «Неш». Та срібна пряжка на ремені, у формі дельфіна. Та пофарбована яскраво- червоним кольором новенька силосна вежа і водопровід у хаті. А більш за все та його простакувата, покірна дружина, котру він залишив на своїй фермі й котра, поза всякими сумнівами, незважаючи на всі їхні печалі, готує зараз вечерю. Дружина, чиєю ніжно промовленою відповіддю перед лицем будь-яких проблем завжди буде: «Як ти вважаєш за краще, дорогий». Жінки, зважайте: такій дружині нема ніякої потреби боятися, що життя з неї випузириться крізь перерізане горло.