— Тільки той, хто дійсно любить його, зробив би все те, що ти зробила, щоб повернути мене. Ти для нас — більше ніж друг.
— Річард навчив мене, що любити когось означає, що іноді ти отримуєш найбільше задоволення, ставлячи його найглибші бажання вище своїх. Я не буду заперечувати, що люблю його, Келен, але все одно, я не могла б бути більш щаслива за вас обох. Бачити вас разом, таких закоханих одне в одного, приносить мені ні з чим незрівнянну радість.
Ніккі звернула свою увагу на Річарда. Її обличчя виражало серйозність, що межувала з занепокоєнням.
— Я хочу знати, як ти зміг створити віддалений світ по інший бік небуття і відіслати туди всіх.
— Отже, — почав він, — я вичитав у книжці з теорії Одена, що врата, які створюються скриньками, можуть повертати магію назад повсюдно, як це відбувається у випадку протистояння Вогняного Ланцюга. Це навело мене на думку.
Він витягнув з кишені згорнуту білу тканину.
— Бачиш ось це? Сюди впала крапля чорнила.
Зедд нахилився ближче.
— Ну і що?
Річард розгорнув білу тканину.
— Дивіться, — сказав він, вказуючи на дві плями на протилежних сторонах тканини. — Коли тканина згорнута, ці дві плями стикаються. Коли ви її розгортаєте, вони знаходяться на протилежних кінцях тканини.
— Сила Одена здатна повернути існування внаслідок того, що Оден і є той самий вигин буття, який здатний знищити заклинання Вогняного Ланцюга та відновити пам'ять. Таким чином, я використав силу Одена, щоб створити дзеркальне відображення цього світу. Оден відправив тих людей через браму в той інший світ, який був фактично прямо тут в тому ж самому місці, а потім, коли я витягнув меч назад з шкатулки і закрив врата, той інший світ став знаходитися по інший бік існування — точно так само, як ця пляма, яка тільки що торкалася оригіналу — а тепер знаходиться з іншого боку тканини.
— Ти маєш на увазі, — сказав Зедд, глибоко замислившись і потираючи підборіддя, — Оден створив врата, які на мить об'єднали два світи, щоб дозволити тим, хто бажав жити в світі без магії, перейти туди, і потім розділив світи назавжди.
— Ти ловиш все на льоту, — передражнив його Річард.
Зедд ляснув Річарда по плечу.
Річард зробив кілька кроків і поклав руку на плече Верни.
— Саме Уоррен дав мені іскру цієї ідеї. Саме він першим сказав мені, що шкатулки Одена були вратами, каналом зв'язку з підземним світом. Я б не зміг зробити цього без Уоррена. Він допоміг нам всім своїм знанням.
Верна, з проступилими сльозами на очах, погладила Річарда по спині, висловлюючи любов і вдячність.
Річард відтягнув амулет на шиї, який колись носив чарівник Барах.
— Цей амулет зображає танець зі смертю. Це більше, ніж просто боротьба з мечем або навіть закони життя. У цій емблемі також міститься те, що я повинен був спуститися в підземний світ, світ мертвих. Це — частина того, що Барах мав намір пояснити мені. Але цей амулет також дає знання вирішального руху танцю зі смертю, смертельного удару, який був необхідний, щоб використовувати шкатулки Одена.
Келен обвила свої руки навколо його талії.
— Чарівник Барах пишався б тобою, Річард.
— Ти всіх нас змусив пишатися тобою, — сказав Зедд.
Блакитні очі Ніккі заблищали, коли вона посміхнулася.
— Звичайно, змусив.
Зедд посміхнувся тією посмішкою, якої Річард не бачив вже дуже-дуже давно. Пред ним знову був той добрий старенький Зедд, дідусь Річарда, наставник і друг. Зедд говорив з відвертою гордістю.
— Все, чого намагалися добитися чарівники давнину, зводячи Великий Бар'єр на півдні, і те, що я, як Перший Чарівник, спробував зробити, створюючи кордони, фактично тільки ти, Річард, зміг втілити в життя.
Ти усунув загрозу, не дозволяючи їй більше коли-небудь в черговий раз заподіяти нам страждання, і тобі вдалося зберегти життя для майбутнього. Всі діти тих людей матимуть шанс осмислити помилки своїх батьків і, можливо, вони наберуться потрібних знань, піднімуть себе на належний рівень і піднесуться над ненавистю, зробивши це смислом і сенсом життя. Ти дав їм світ, щоб зжити свою ненависть до життя, мир, щоб зануритися в тисячі років мороку, але ти також дав майбутнім поколінням шанс для відродження там людства, яке, будемо сподіватися, почне шанувати життя і благородство людського духу.
Ти дав обом світам дар життя, і зробив це за допомогою сили без домішки ненависті.
Заспокійливий легкий вітерець розвівав руде волосся Дженсен поки вона роздивлялася витіюватий символ «R» вигравіруваний на срібній ручці її ножа.
— Думаєш про свого брата? — Запитав Том, підійшовши до неї, і відриваючи її від спогадів.
Вона посміхнулася чоловікові і обняла його однією рукою.
— Так, але згадувала тільки хороше.
— Я теж сумую без лорда Рала.
Він витягнув свій власний ніж, щоб пильно подивитися на нього. Його ніж був двійником ножа Дженсен. На ньому був такий же витіюватий символ «R» Дому Ралів. Том провів кращу половину своєї молодості, як член спеціального загону, які служили таємно, щоб захищати лорда Рала. Саме цим він і заслужив право носити цей ніж.
Дженсен притулилася плечем до дверного каркаса.
— Здається, що як ти тільки-тільки знайшов гідну службу у лорда Рала, як тобі довелося залишити все це і піти сюди слідом за мною.
— Знаєш, — вимовив він, посміхаючись і вклав свій ніж назад у піхви, — Швидше можна сказати, що я почав нове життя з моєю новою дружиною.
Вона міцно обійняла руками чоловіка.
— Адже так і є, адже так? — Піддражнюючи запитала вона.
— А ще мені подобається моє нове прізвище, — додав він. — Я нарешті звик до нього. Знаєш, мені дуже спокійно з ним.
Коли вони одружилися, Том узяв її прізвище, Рал, з тим, щоб воно продовжилося в цьому новому світі. Мабуть, це був єдиний спосіб пристосуватися під обставини, що складалися в цьому новому житті.
Будь-яким іншим способом — це ім'я назавжди було б втрачено з пам'яті.
Дженсен дивувалася, як така незліченна кількість людей геть забули навіть те, звідки вони прибули, забули свій старий світ. Все було так, як і говорив Річард: заклинання Вогняного Ланцюга позбавило їх пам'яті, а ті проломи в пам'яті заповнювалися новими спогадами, новими повір'ями, про те, ким вони були.
З тих пір, як заклинання Вогняного Ланцюга та зараження в ньому, викликане впливом шимів на магію Збитку почало діяти, навіть від народження необдаровані продовжували втрачати ту нитку, що зв'язувала їх з минулим — вони забували ким вони колись були.
По більшій частині чари і магія стали не більше, ніж легендами. Чарівники і чаклунки взагалі втратили всяку значимість. Вони стали не більше, ніж об'єктом оповідань, що розповідались навколо похідних багать, щоб трохи лякати людей, або намагаючись викликати сміх. Дракони переходили в фольклор. У цьому світі не було ніяких драконів.
Будь-хто, хто був з магічним даром — зникав геть. Ця здатність вимирала, гасилася зараженням шимів. День за днем вони ставали все більше безсилими. У кінцевому рахунку, вони перетворилися в старих карг, які жили в болотистих місцях і більшість народу вважали їх божевільними.
Будь-який слід дару, який зміг вціліти, якщо він не згасав зовсім через зараження шимів, що потрапило разом з ними в цей світ, безумовно, рано чи пізно буде повністю усунутий нащадками Стовпів Творіння, необдарованих від народження. Це було питання кількох поколінь, перш ніж не залишиться жодного сліду дару у людства — власне саме цього й домагався колись Орден.
Кожного тепер хвилювали більш насущні і важливі проблеми. Їх життя тепер бул звернене на важку справу виживання, адже не було нікого, хто міг створити щось путнє. Люди забули, як робити речі, як створювати речі. Навіть те, що колись здавалося самою звичайною річчю, наприклад прийоми будівництва — загубилися. Ті люди, що потрапили сюди, ніколи не знали, як створювати — вони залежали від інших у відношенні будування і творіння. Були потрібні покоління, щоб в майбутньому перевинайти, перевідтворити їх знову і знову.