- Ну, це вже інша справа, скажи? - прошепотів Ґрейбек. Усі мовчали. Гаррі відчув, як завмерла в очікуванні зграя хапунів, як затремтіла Герміонина рука. Ґрейбек розігнувся й ступив кілька кроків до того місця, де сидів Гаррі, знову нахилився й уважно придивився до безформних рис його обличчя.
- А що це в тебе на лобі, Верноне? - м’яко запитав він, війнувши на Гаррі смородом з рота, і притис брудного пальця до розтягнутого шраму.
- Не торкайся! - крикнув Гаррі, не в змозі втриматися. Боявся, що його зараз знудить від болю.
- Поттер, ти ж начебто носив окуляри? - видихнув Ґрейбек.
- Я знайшов окуляри! - вигукнув якийсь хапун, що ховався позаду. - У наметі були окуляри, Ґрейбек, зараз...
І за кілька секунд Гаррі нап’яли на носа окуляри. Хапуни підступили ближче, придивляючись.
- Це він! - проскрипів Ґрейбек. - Ми вловили Поттера!
Вони аж відсахнулися на кілька кроків, приголомшені тим, що зробили. Гаррі боровся, щоб зберегти свою присутність у розколотій болем голові, і не придумав, що й сказати. Фрагменти видінь проривалися на поверхню свідомості...
...він линув навколо високих мурів чорної фортеці...
Ні, він був Гаррі, зв’язаний, обеззброєний, і в смертельній небезпеці...
...дивився вгору, на найвище вікно найвищої вежі...
Він - Гаррі, а вони упівголоса вирішували його долю...
...час летіти...
- ...у міністерство?
- Під три чорти міністерство! - прогарчав Ґрейбек. - Вони припишуть усі заслуги собі, а ми лишимося ні з чим. Я віддав би його прямо в руки Відомо-Кому.
- Ти його викличеш? Сюди? - з благоговійним трепетом запитав Скабіор.
- Ні, - гаркнув Ґрейбек, - я не маю... кажуть, його база - у Мелфоїв. Доставимо хлопця туди.
Гаррі подумав, що знає, чому Ґрейбек не може викликати Волдеморта. Вовкулаці дозволяли носити смертежерську мантію, якщо хотіли його для чогось використати, але тільки найближче до Волдеморта коло осіб було позначене Чорними мітками. Ґрейбек не був удостоєний цієї найвищої честі.
Шрам знову запекло...
...і він здійнявся в нічне небо та й полетів до вікна на верхівці вежі...
- ...а це точно він? Бо якщо ні, Ґрейбек, то ми всі трупи.
- Хто тут командує? - заревів Ґрейбек, приховуючи хвилинну розгубленість. - Я кажу, що це Поттер, а він плюс його чарівна паличка - це двісті тисяч ґалеонів на бочку! Але якщо ви такі боягузи й не хочете зі мною, то нехай усе буде моє, а як пощастить, то ще й дівулька на додачу!
...вікном була звичайна щілина в чорному камені, й туди ніяк не міг пролізти чоловік... у вікні виднілася худа, як скелет, людина, що скорчилася під ковдрою... мертва чи спить?..
- Добро! - озвався Скабіор. - Добро, ми з тобою, Ґрейбек! А що робити з цими?
- Та теж можна взяти. Маємо двох бруднокровців, це ще десять ґалеонів. І дай мені меча. Якщо то рубіни, то теж набіжить кругленька сума.
Полонених поставили на ноги. Гаррі чув, як швидко й нажахано дихає Герміона.
- Тримайте їх міцно. Я беру Поттера! - сказав Ґрейбек і схопив Гаррі за волосся. Довгі жовті нігті дряпнули його по голові. - На рахунок «три»! Раз... два... три...
Вони роз’явилися, тягнучи бранців за собою. Гаррі пручався, намагався скинути Ґрейбекову руку, та це було безнадійно. Рон і Герміона були міцно притиснуті до нього з боків, він не міг від’єднатися від групи, ледве дихав, а шрам запік ще болючіше...
...він змією протиснувся у щілину вікна й невагомо, як туман, опустився на підлогу схожої на камеру кімнатки...
Полонені попадали одне на одного, приземлившись на якійсь сільській вуличці. Набряклі очі Гаррі якусь мить призвичаювались, а тоді він побачив ковану залізну браму з двох половин, за якою починалася довга під’їзна алея. Відчув тонесеньку цівочку полегшення, бо Волдеморта там не було. Гаррі, чинячи опір видінням, знав, що той зараз у якійсь дивній фортеці на самому вершечку вежі. Скільки Волдемортові треба часу, щоб повернутися, коли він довідається, що Гаррі тут, то вже інша річ...
Один хапун підійшов до брами й потрусив її.
- Як нам зайти? Тут замкнуто, Ґрейбек, я не можу... чорт!
Він злякано відсмикнув руки. Залізо звивалося й вигиналося, викручуючись з абстрактних завитків та кілець у страхітливе лице, що заговорило деренчливим лунким голосом:
- Назвіть мету прибуття!
- Ми маємо Поттера! - тріумфально заявив Ґрейбек. - Упіймали Гаррі Поттера!
Брама відчинилася.
- Ходімо! - звелів Ґрейбек своїм поплічникам, і бранців потягли за браму, а далі алеєю між рядами високого живоплоту, що притишував їхні кроки. Гаррі побачив над собою примарний білий силует і зрозумів, що то павич-альбінос. Спіткнувся, але Ґрейбек швидко поставив його на ноги. Він ішов, хитаючись, боком, прив’язаний спиною до спин чотирьох інших бранців. Заплющивши набряклі очі, на мить дозволив пекучому болю в шрамі себе подолати, бо хотів знати, що зараз робить Волдеморт, чи вже знає, що Гаррі впіймали...
- ...виснажена людина заворушилася під ковдрою й повернулася до нього схожим на череп обличчям... кволий чоловік спробував сісти і втупився великими запалими очима в нього, у Волдеморта, а тоді засміявся. У роті в нього майже не було зубів...
- То ти таки прийшов. Я знав, що ти прийдеш... колись. Але прийшов ти дарма. Я ніколи її не мав.
- Брешеш!
Гаррі охопила Волдемортова лють, шрам, здавалося, вибухне з болю, але він повернувся свідомістю у власне тіло, намагаючись там залишатися, поки бранців штурхали по гравію.
Їх усіх залило світлом.
- У чому справа? - запитав холодний жіночий голос.
- Нам треба побачити Того-Кого-Не-Можна-Називати! - проскрипів Ґрейбек.
- Ти хто такий?
- Ви ж мене знаєте! - У голосі вовкулаки почулася образа. - Фенрір Ґрейбек! Ми вловили Гаррі Поттера!
Ґрейбек схопив Гаррі й розвернув обличчям до світла, примусивши інших полонених теж розвернутися.
- Я розумію, що він розпух, мадам, але це він! - втрутився Скабіор. - От придивіться й побачите шрам. А оце дівчисько бачите? Це та бруднокровка, що з ним тинялася, мадам. Немає сумніву, що це він, а ще ми маємо його чарівну паличку! Осьо, мадам...
Гаррі бачив, що Нарциса Мелфой розглядає його набрякле лице. Скабіор кинув їй тернову чарівну паличку. Нарциса підняла брови.
- Заведіть їх сюди, - звеліла.
Штурханами й копняками Гаррі та інших бранців загнали по широких кам’яних сходах в обвішаний портретами передпокій.
- Ідіть за мною, - сказала Нарциса й повела їх через передпокій. - Мій син, Драко, вдома на весняних канікулах. Якщо це Гаррі Поттер, він його впізнає.
Вітальня сліпила очі після темряви надворі. Навіть з напівзаплющеними очима Гаррі бачив, яка ця кімната велика. Зі стелі звисала кришталева люстра, а на темно-фіолетових стінах портретів було ще рясніше, ніж у передпокої. Коли хапуни заштовхали полонених до вітальні, з крісел біля пишно оздобленого мармурового каміна підвелися дві постаті.
- Що таке?
Гаррі впізнав жахливо знайомий манірний голос Луціуса Мелфоя. Він запанікував, не бачачи виходу. Однак тепер, коли його охопив ще більший жах, легше стало блокувати Волдемортові думки, хоча шрам усе одно палав.
- Вони кажуть, що впіймали Поттера, - пролунав холодний Нарцисин голос. - Драко, ану підійди.
Гаррі не наважувався поглянути прямо на Драко, але бачив краєм ока цю трохи вищу за нього постать, що підвелася з крісла, з блідим загостреним обличчям і тьмяними очима під білявим волоссям.
Ґрейбек знову примусив бранців розвернутися так, щоб Гаррі став просто під люстрою.
- Ну, хлопче? - прохрипів вовкулака.
Гаррі опинився перед великим позолоченим дзеркалом з вигадливими завитками на рамі, що стояло на каміні. Уперше після площі Ґримо він крізь щілинки очей побачив себе в дзеркалі.
Обличчя в нього було величезне, блискуче й рожеве, усі риси спотворені Герміониними чарами. Чорне волосся сягало плечей, на щоках чорніла тінь заросту. Якби він не знав, що це справді він, то дуже б здивувався, хто ж це нап’яв його окуляри. Вирішив мовчати, бо голос його зрадив би, а ще уникав зорового контакту з Драко, поки той наближався.