Зайчика сковував холод: хвiст i спина зробилися як лiд, язик задерев'янiв, зуб не попадав на зуб, в очах потемнiло, i вiн упав би на пiдлогу чи, вiрнiше, поплив би у повiтрi, якби не примерз до країв дiрки.
- Друже, - вiдчув щось страшне Китичка, - що з тобою?
Вiн випiрнув iз-пiд пояса i кинувся пливти в повiтрi до Кадриля, але з усiх чотирьох плюхнувся на пiдлогу корабля.
- Увага, - повiдомив голос пiлота, - корабель сiдає на попутну планету. Ми повиннi залатати дiрку.
ПЛАНЕТА КВIТIВ
Що "Срiбну шишка" опускається, вiдчули й iншi пасажири: їх уже не пiдiймало до стелi, а ноги все мiцнiше впиралися в пiдлогу; речi, що розлетiлися по всьому кораблю, тепер, мов птахи i пташенята, повсiдалися на килимi пiдлоги. Ще хвилина-друга - i корабель неначе скочив на матрац i захитався. Коли хитання припинилось, дверцята вiдчинились i вниз опустили схiдцi. Пасажири поспiшали вiдстебнути остогидлi пояси i вирватись на свiже повiтря. Першою зi своєю сумкою викотилася начальниця Легарiя, Твiнас узявся вивести Ейнору, а Китичка кинувся до свого друга:
- Кадрилю!
Друг не вiдзивався: вiн висiв, наче гвiздком до стiни прибитий: ногами не досягаючи пiдлоги, з розчепiреними лапами i посоловiлими очима.
- Друже, озовися! - не на смiх занепокоївся песик, смикаючи Кадриля за ноги.
Нога була тверда, як деревина, i холодна, як лiд.
- Необхiдно щонайшвидше винести його на свiже повiтря, - почув песик голос пiлота i, повернувшись, побачив самого пiлота.
Вони удвох насилу вiдiрвали зайчика вiд дiрки - довкола аж лiд посипався. Потiм тихенько понесли його схiдцями вниз.
"Дзень, дзень!" - задзвенiв, постукуючи по сходинках, хвостик, що став як бурулька. Iншим разом Китичка засмiявся б, але в цю мить вiн думав i не мiг вирiшити: вимовити заповiтне слово чи не треба? Може бути ще скрутнiше його друговi чи нi?
Вибравшись iз корабля, пiлот i Китичка обережно поклали замерзлого зайчика i роздивилися. Виявилося, що корабель сiв на пелюстку велетенської квiтки: ось чому вони так м'яко пiдскочили i так довго їх хитало!.. Iншi пасажири як зачарованi дивилися на всi боки i надивитися не могли: високо вгорi свiтило кiлька зеленуватих сонць, а навкруги, скiльки обхопити оком, цвiли одна бiльша вiд одної квiтки - цiле море квiтiв, та таких красивих, запашних, що мандрiвникам аж у головi паморочилося вiд тих пахощiв.
- Що це? Що це так пахне? Чому так м'яко пiд ногами? - питала Ейнора, мiцно стискуючи повiки, щоб очi самi не розплющилися з цiкавостi.
- Квiтник, - баском вiдповiдав товстунець. - Скрiзь самi квiти i нiчого бiльше.
- Як тепло, - радiла лялька, не кутаючись у свою порвану сорочку.
Вiд теплого повiтря став розмерзатися лiд на зайчику. Кругом його льодком покритої спини почала розливатися калюжка. Китичка не вiдходив вiд свого друга нi на крок. Нарештi зайчик поворушив вухом i промимрив:
- Оце... тобi...
- Так... - прийшов йому на допомогу Китичка.
- Де... я?.. - повiв очима Кадриль.
- На пелюстцi квiтки, - пояснив Китичка. - Ти хочеш пiдвестися? Може, тебе пiдтримати?
- Я сам, - промимрив одновухий, з горем пополам стаючи на ноги i вiдступаючи на кiлька крокiв вiд калюжки.
- Швиденько ти отямився, - похвалив його друг. - Швидше за справжнього зайця.
- Ну бач, - причалапав до нього Твiнас. - Тепер побий лапкою об лапку, поваляйся i знову станеш таким дужим, як i ранiше.
Коли вiдступив Твiнас, Ейнора не витримала: розплющила й одразу заплющила свої карi очi. Та одного того погляду було досить, щоб побачити море пелюсток, квiтiв, i вiд тiєї краси їй аж дух перехопило. I тут її взяла на себе злiсть, що вона й надалi мусить терпiти важку долю слiпої, потопати в суцiльнiй темрявi. Якби з надмiрної гордостi вона була не ляпнула про блакитнi, як незабудки, очi, то вiдтодi, як ударив метеорит, вона була б уже зрячою... Ейнора стягла з руки рукавичку i почала її нервово м'яти. Так... збрешеш один раз, то й надалi - хочеш не хочеш борсатимешся в павутиннi брехнi, сам не розумiючи, хто ти - пiдступний павук чи муха в неволi.
- Чого жмакаєш рукавичку?! - перервав її сумнi думки голос Легарiї.
У Ейнори геть зiпсувався настрiй.
- Я хочу назад у корабель, - промимрила лялька. - Менi тут нiчого робити. Де, - простягла вона руки вперед, - де схiдцi?
- Дозвольте вас одвести, - почула вона поряд голос пiлота, i його мiцна в рукавицi рука взяла її ручку. - Я саме збираюся повертатися в корабель латати дiрку.
- Може, - запропонував Китичка, дивлячись на порожнiй рукав пiлота, може, вам потримати iнструменти?
- Дякую, я звик управлятися однiєю рукою.
Лялька пiдсмикнула сорочку i, тримаючись за пiлота, пiднялася назад у салон, сiла в крiсло i вдала, що спить. Як по правдi, то спати їй зовсiм не хотiлося, бо в голову лiзли настирливi думки про скрутне становище, в якому вона опинилася. Що робити далi з тими неблакитними очима? Чекати на лiкарню на Тандадрицi? О, коли б там можна було помiняти i колiр очей!.. Хоча... хто знає?.. А що робити з другою таємницею? Невже через неї доведеться щоразу догоджати Легарiї i принижуватись перед нею?..
Iз роздумiв її вивiв гул свердла. Ейнора повернула в той бiк голову i ледь-ледь розплющила повiки очей. Салон був освiтлений неоновим свiтлом, дверi щiльно зачиненi, а бiля дiрки вовтузився пiлот.
- Ой! - вирвалось у Ейнори. Вона миттю затулила долонею рота, щоб затамувати несподiваний вигук, але було вже пiзно. Менес швидко повернувся i втупив у неї величезнi дзеркальнi окуляри.
- Що таке? - запитав вiн. - Що трапилося? - повторив, пiдходячи до крiсла, в якому сидiла Ейнора.
Ейнора вп'ялася руками в бильця, щоб не схопитися i не кинутися до дверей.
- Чого ви закричали? - суворо запитав пiлот, нагинаючись до неї так близько, що шоломом зачепився за спинку крiсла.
Горда лялька зiщулилась, неначе курочка, на яку напав яструб.
- Я... менi... - залепетала, - менi... приснилося.
- Що вам приснилося? - Ще ближче й грiзнiше наблизилися до неї шолом та окуляри.
- Менi... приснилося, що на корабель напали розбiйники... ой!
Вона почула, як пiлот полегшено зiтхнув.
- Пiсля того нападу в лiсi, - спокiйно погодився вiн з лялькою, - вам ще довго будуть снитися розбiйники. Нiчого дивного.
- Я... менi... все одно страшно, - щиро призналася Ейнора.
- Не бiйтеся, - заспокоїв пiлот. - Хоч у мене й одна рука, але я зумiю вас оборонити.
- Дякую, - примусила себе сказати Ейнора.
Пiлот повернувся до роботи, знову загуло свердло, застукав молоток. Ейнора бiльше не наважувалась розплющувати очi, одначе ясно уявляла собi, як пiлот працює обома руками - так, так, обома здоровiсiнькими руками! Ось чому вiн вiдмовився вiд допомоги Китички i замкнув дверi зсередини. Його порожнiй рукав телiпається, щоб замилити очi, а рука спокiйнiсiнько притиснута до боку чи до грудей. I якщо вiн прикидається такою само калiкою, як iншi iграшки, то у нього якiсь пiдступнi намiри. Це ще питання, чи вiн летiтиме на Тандадрику, чи доставить їх в якесь розбiйницьке кубло. А може... вiн сам розбiйник або повiтряний пiрат?.. Ейнору знову почало трясти. I ще одна невесела думка зринула: тепер їй нiяк не можна зiзнатися, що вона бачить - пiлот вiдразу зрозумiв би, чому вона ойкнула, коли вiн латав дiрку, i що вона знає його таємницю.
Несподiваний новий клопiт так приголомшив Ейнору, що прикрощi iз-за кольору очей здавалися тепер нiкчемними i смiшними. Тодi ще одна думка збентежила її голомозу голову: що подумав би пiлот Менес, коли б вiн довiдався про її власну таємницю, яку знає лише начальниця Легарiя?
"Ну й що кому до цього! - гордо виструнчилась лялька, вiдганяючи лихi здогади. - Ось що я зроблю, - подумки сказала собi, - розповiм сищиковi Твiнасу про руку пiлота. Хай спробує розгадати цю головоломку зi своєю тямовитою люлькою!
Придумавши такий вдалий вихiд, Ейнора вiдчула, як їй наче камiнь з душi спав. Змучену ляльку почало хилити на сон, i, ще не заснувши, вона прив'язалася захисним поясом - на той випадок, якщо корабель вилетить, поки вона спатиме...