— Вже сфабрикували?
— Вам з сином загрожує каторга. Так… років на двадцять, якщо…
— Ну?
— … якщо ви відмовитесь подати заяву про перехід у японське підданство. Коли вас турбує доля вашої родини, яка залишилася в СРСР, то…
— Ні, доля моєї родини мене не турбує, бо вона залишилася в СРСР. І відповідати на мерзенні ваші пропозиції не буду.
Штабс-капітан швидко переклав відповідь панові Куронумі. Начальник поліції щось коротко наказав. Лихолєтов поволі встав з-за столу і ззаду підійшов до геолога, відстібуючи на ходу кобуру револьвера.
— Це твоє останнє слово? — почув над собою Іван Іванович.
— «Твоє»? «Ти»? Дуже дивно! Коли пам'ять мене не зраджує, я ніколи ні з одним мерзотником не пив на «брудершафт».
Удар револьвером по голові оглушив Дорошука. Падаючи з стільця, наче в тумані, почув він голос Лихолєтова:
— Пам'ять тобі ми виб'ємо!
Удари чобітьми посипались на геолога.
ХОЛОДНИЙ ЛЬОХ
Іван Іванович прийшов до свідомості від пронизливого холоду. Підвівся з кам'яної підлоги, на якій лежав зовсім голий.
«Коли ж вони здерли з мене одежу?» подумав і догадався, що довгий час був непритомний. Жодний промінь світла не проникав до геолога.
— Володю! — позвав Дорошук. — Володю! Ти — тут?
Звуки голосу без відгуку, без луни завмерли тут же, поряд.
Защеміло серце в тривозі за сина. Володю відірвали від нього. Звичайно, це зроблено з певною метою. Самураї знову щось вигадають, щоб фізично й морально ослабити людину і тоді вирвати в неї потрібну їм заяву.
— Ну, побачимо, — раптом промовив геолог, але звуки голосу знов заглухли біля нього.
Простягши руку, Іван Іванович ступив крок уперед. І відразу ж його пальці торкнулися холодної земляної стіни. «Та це ж якась яма, — подумав Дорошук. — Вони вкинули мене в розвідувальний шурф…»
Зуби в нього цокотіли від холоду, і він, кілька разів зробивши: вва-вва… почав розтирати тіло, щоб зігрітись.
Боліла голова, і щось липке потекло на шию — кров.
«А що ж вони зробили з Володею? Де він?»
Уявилося, що син, скривавлений і побитий, лежить десь у такому самісінькому погребі на холодній кам'яній підлозі. Раптом стало страшно, що син не витримає тортур, напише якусь заяву, згодиться на провокаційні вимоги поліції. Серце щеміло нестерпно. Іван Іванович віддав би зараз усе, що було в нього найдорожчого, аби тільки бути цієї хвилини біля Володі і шепнути йому кілька слів:
— Не здавайся самураям, сину, терпи. Пам'ятай, що ти — комсомолець…
![Карафуто i_011.png](https://litlife.club/books/199769/read/images/i_011.png)
Сам безпартійний, Іван Іванович дуже не любив себе так називати і в анкетах графу про партійність завжди заповнював так: «не в лавах партії». Проте до партії не вступав.
— Роки мої вже такі, що Кара-Кумів не перейду, — говорив він півжартома.
І ось тепер Іван Іванович зненацька пожалкував, що він не в партії. Стало навіть дивно: як це можна йому померти безпартійним? І чому це раптом спало на думку про смерть? Ну, звичайно ж, він тільки безпартійний. Хіба більшовик занепав би отак духом?
Десь за стіною почулися кроки. Щось зарипіло в темряві. «Двері відчиняють.» Бліде проміння освітило яму, тобто погріб, вогкі земляні стіни й кам'яну підлогу. До ніг геолога впав його одяг. Нашвидку вдягнувшись, Дорошук вийшов слідом за поліцаєм східцями нагору.
Чисте повітря наче штовхнуло в груди, і геолог ледве не впав. Поліцай обережно підтримав його і похитав головою, сказавши кілька слів японською мовою. В тоні голосу було співчуття. Іван Іванович глянув на свого вартового і побачив, що це не поліцай, а солдат з гвинтівкою.
— Я — Дорошук, — сказав геолог, тикаючи себе пальцем у груди. — Дорошук!
Солдат розсунув товсті губи в усмішці і показав на себе:
— Я — Сугато.
І враз щось голосно й сердито гукнув, узявши гвинтівку напоготів. Здивований з такої зміни, Іван Іванович глянув уперед і побачив знайомий будинок поліцейської управи. Вітерець ворушив білий прапор з багряним колом.
Той же знайомий пучок волосся на голому черепі в пана Інаби Куронуми зустрів Дорошука. Незмінний Лихолєтов був тут же.
— Як вплинула зміна клімату на шановного геолога? — спитав він.
Його довгов'яза гусяча шия витяглася назустріч. Іван Іванович мовчав.
— Здається, в льоху температура трохи нижча, ніж тут? — вів далі Лихолєтов. — І дозвольте спитати, чи ніяких нових копалин не знайшли?
І зненацька, з гуркотом відсунувши стілець, він закрокував по кімнаті.
— Є нова пропозиція пана начальника поліції, — провадив він далі іншим тоном. — Ділова, цілком ділова пропозиція.
— Дозвольте, я зроблю вам пропозицію, — перебив його гостро Дорошук. — Я вимагаю негайно відправити мене з сином у Радянський Союз.
— Саме така пропозиція і в пана Куронуми. Дати вам змогу поїхати в Росію. За ваше звільнення ми нічого не візьмемо, крім деяких, зовсім незначних відомостей про стан…
— Далі можете не казати. Ніяких відомостей я не дам.
— Нам зрозуміло, що змінити підданство — це питання, яке ще треба добре обміркувати. Тому ми хочемо обмежитися тим, що ви дасте…
— Я сказав, що нічого не дам.
— Ми не збираємось жартувати. Згадайте, що ваше становище безнадійне. В разі вашої відмови відбудеться суд. Ви ж не будете заперечувати, що екіпаж «Сибіряка» й пасажири, і ви в тому числі, займалися фотографуванням берегів Карафуто? Я не кажу вже про вбивство вами японського громадянина.
Повернувшись до Куронуми, Лихолєтов японською мовою переказав йому, певно, зміст розмови з Дорошуком. Начальник поліції схвально закивав головою.
— Ну, яка ж ваша відповідь?
Іван Іванович сперся ліктем на стіл. Він почував, як уся його істота дрібно тремтіла від гніву. Він ледве присилував себе говорити спокійно.
— Ніякої відповіді на подібні пропозиції я не даю, — сказав він. — Зайві розмови. Скажіть, де мій син? Я вимагаю…
— Не вимагайте. Однаково нічого не досягнете. Сина, зважаючи на вашу впертість, ви не побачите.
Запанувала мовчанка. Інаба Куронума збоку, як шуліка, одним оком поглядав на Дорошука.
— Це все? — запитав геолог.
— Ні, не все. Ви ще не дали своєї згоди. Але ви дасте!
В голосі Лихолєтова почулися зловісні нотки, схожі на вурчання рисі.
— Звичайно — поміркуйте, — примружився білогвардієць. — Подумайте: щодня допити і щодня вас, скривавленого, побитого, кидають у льох. Сина теж катують.
Іван Іванович здригнувся. Банькаті очі Лихолєтова помітили цей рух.
— Так, так. Катують. І хлопець уже майже згодний вробити все, що ми вимагаємо від нього.
— Це — неправда! — гукнув раптом геолог. Куронума щось сказав.
— Пан начальник поліції звелів сьогодні залишити вам одяг, — переклав Лихолєтов.
— Скажіть своєму панові хазяїнові, — випростався Іван Іванович, — що він суворо відповідатиме за знущання з радянського громадянина. Востаннє вимагаю відправити мене з сином на батьківщину.
— Навіть не перекладатиму, — зробив щось схоже на усмішку Лихолєтов і покликав вартового.
Іван Іванович побачив, що супроводжує його той самий солдат… «Як його? Сугато, чи що?»
— Сугато? Сугато? — спитав Дорошук.
Але солдат мовчав, тримаючи напоготові гвинтівку. Глянувши через плече, геолог побачив його суворе обличчя і міцно стулені товсті губи. Та тільки звернули за ріг і з очей зник японський прапор над будинком поліцейської управи, солдат раптом змінився.
— Сугато, Сугато, — весело проказав він.
Якась неясна ще надія зародилась у серці. Чи не зробить цей Сугато послуги? Чи не передасть записки синові?
Але тут же пригадав Іван Іванович, що не зможе написати такої записки — немає ні олівця, ні паперу. У всякому разі, може Сугато знає принаймні, в якому становищі Володя?