La Rissa 26 января 2017 16:59
272
сообщения
Пользователь+
Добавьте, пожалуйста, биографии и фото:
https://litlife.club/a/?id=106340
https://litlife.club/a/?id=8872
Кеннет Миллар, скрывающийся под псевдонимом Росса Макдональда, возможно, является третьим участником так называемой Святой Троицы крутого детектива, наряду с Дэшиелом Хэмметом и Рэймондом Чандлером. И для многих он наиболее критически и академически уважаемый писатель из трех.
Кеннет родился 13 декабря 1915 года в Лос-Гатосе, Калифорния, но вырос и получил образование в Канаде, где находился под присмотром у постоянно болевшей матери и череды родственников, после ее развода с отцом Миллара, матросом, поэтом и писателем. По словам Кеннета, он подсчитал количество комнат, в которых жил в течение своих первых шестнадцати лет. Их в общей сложности оказалось пятьдесят. Отсутствие корней и пустота, оставленная отсутствующим родителем, стали повторяющимся мотивом в художественной литературе Миллара.
Кеннет посещал школы-интернаты, а в 1938 году прервал учебу в Университете Западного Онтарио, чтобы в течение года путешествовать по Европе. Тогда произошел визит в нацистскую Германию. Он вернулся в Канаду, женился на Маргарет Штурм и завершил образование в Университете штата Мичиган. Миллар начал преподавать и, вдохновленный литературным успехом своей жены (Кеннет и Маргарет – известные американские писатели), начал писать. В 1939 году родилась их дочь Линда.
Во время Второй мировой войны, возможно, подсознательно следуя по стопам своего отца-моряка, Миллар служил офицером связи на борту эскортного авианосца ВМФ США в Тихом океане. В 1946 году, когда корабль находился в Калифорнии, Маргарет посетила мужа, и пара решила там остаться. Всю оставшуюся жизнь супруги прожили в Санта-Барбаре.
Жили они прекрасно, или, по крайней мере, так казалось. Миллар (под псевдонимом Джон, затем Джон-Росс и, наконец, Росс Макдональд) и Маргарет регулярно публиковались. Кеннет начал серию произведений с участием частного детектива Лью Арчера. Первой книгой с его участием стал детектив 1949 года Живая мишень
Потом все пошло не так гладко. Его собственная семейная жизнь не была идеальной – начались трудности в браке, и Линда была проблемным ребенком. Помогла психотерапия, и роман 1959 года Дело Гальтона стал переломным как в личном плане, так и в творческом. Одержимость детектива Арчера (и Миллара) запутанными, тайными историями семей и тем, как грехи прошлого формируют настоящее, наконец, была укрощена – это увидели все, кто хотел это видеть. Хотя ранние произведения с участием Арчера были хорошо написаны и остросюжетны, Дело Гальтона стало началом настоящей работы.
С этого момента Росс Макдональд снова и снова обыгрывал ту же историю: бесконечные вариации на одинаковые темы потерянных и брошенных детей, отсутствующих родителей и семейных тайн. В руках менее опытного писателя это, возможно, переросло бы в халтуру. Но не в случае Миллара.
В 1969 году благоприятный обзор на титульной странице Нью-Йорк Таймс (автор - Уильям Голдман) последнего романа Миллара из серии об Арчере Прощальный взгляд , за которым следовало интервью Джона Леонарда, наконец, привлек к нему внимание критиков, которого писателю всегда не хватало. Безусловно, то уважение, которое обрела его персона сегодня, было получено благодаря этой заметке. Но популярность, которой пользовался Росс Макдональд (книги писателя по продажам не уступали произведениям Стивена Кинга), должна была основываться на чем-то большем, чем несколько упоминаний в газете.
Хотя статьи, казалось, подтвердили статус Макдональда, они не сделали его святым духом детектива наряду с отцом Хэмметтом и Чендлером- сыном . Критики начали использовать фразу в традициях Гамметта, Чендлера и Макдональда в начале 60-х годов. Тот факт, что Кнопф был издателем всех троих, также дает пищу для размышлений, как и то, что первый роман Хэмметта появился в 1929-м, Чендлера - в 1939-м и Макдональда - в 1949-м. Это было похоже на естественное развитие детективного романа.
И хотя Макдональд не воспринимался равным Хэммету и Чендлеру до 50-х годов, он был, безусловно, наиболее признанным критиками автором этого десятилетия. Критический и коммерческий успех фильма Харпер , основанного на первом романе писателя Живая мишень , в 1966 г. только усилил его популярность. Все это предшествовало статьям в Ньюсуике и книжном обозрении Нью-Йорк таймс , которые действительно стали кульминацией длительного процесса завоевания признания критиков.
Были ли все его поклонники искренними? Для многих людей книги с Лью Арчером являются литературным эталоном их жизни. Стоило прочесть одну, и хотелось читать все остальные. И это в то время, когда еще не было ничего известно о похвальных отзывах, кроме нескольких реклам на обложках.
Конечно, некоторую рекламу Макдональда, в частности, его собственную, трудно переварить. И не все его произведения одинаково сильны. Опять же, он написал множество книг – больше, чем Хэммет и Чендлер вместе взятые. И Росс мог завести криминальный роман туда, где он действительно никогда прежде не был, и таким образом продать много книг. Арчер был, пожалуй, первым из частных детективов, который действительно оставил след и положил начало новой психологической глубине крутого детектива.
Другие интересы Миллара включали охрану природы и политику. Росс Макдональд исследовал увлекательное и постоянно меняющееся общество своего родного штата, хотя основной его страстью были запутанные и скрытые тайны человеческого сердца, утаенные истины, одинаково преследующие жертву и убийцу. И в конечном итоге он оставил значительный след в своем жанре, хочет кто-то этого или нет.
Следы сострадания Арчера (или кровоточащее слабодушие, в зависимости от точки зрения) прослеживаются в работах Роберта Паркера, Майкла Коллинза, Билла Пронзини, Сью Графтон, Джозефа Хансена, Джонатана Валена и Стивена Гринлифа и множества других писателей. Кто-то, должно быть, на самом деле читал книги, а не только несколько газетных отрывков автора.
В 1965 г. писатель был президентом Общества американского детектива, в 1964 году получил Серебряный кинжал и в 1965 году – Золотой кинжал Британской ассоциации писателей детективного жанра, а в 1981 году он был удостоен награды за достижения всей жизни от Американского общества писателей детективного жанра.
Кен Миллар умер 11 июля 1983 года, сохранив наследие, навсегда оставившее свой след в детективном романе. Серия об Арчере требует от читателя не столько решить тайны нашей собственной жизни, но, что еще более важно, попытаться понять их.
Если Дэшиел Хэммет вдохнул в крутой детектив примитивную силу, а Рэймонд Чендлер стал основоположником его превалирующего тона, то Кен Миллар, он же Росс Макдональд, дал жанру то уважение, которым он пользуется теперь, обеспечив мировую читательскую аудиторию и облегчив дорогу его последователям.
Добавлено через 15 минут
https://litlife.club/a/?id=4227
https://litlife.club/a/?id=106340
https://litlife.club/a/?id=8872
![](https://litlife.club/storage/167/205/_i/iphone360_152224.jpeg)
![](https://litlife.club/storage/167/206/_i/makdonal%27d.jpeg)
Кеннет Миллар, скрывающийся под псевдонимом Росса Макдональда, возможно, является третьим участником так называемой Святой Троицы крутого детектива, наряду с Дэшиелом Хэмметом и Рэймондом Чандлером. И для многих он наиболее критически и академически уважаемый писатель из трех.
Кеннет родился 13 декабря 1915 года в Лос-Гатосе, Калифорния, но вырос и получил образование в Канаде, где находился под присмотром у постоянно болевшей матери и череды родственников, после ее развода с отцом Миллара, матросом, поэтом и писателем. По словам Кеннета, он подсчитал количество комнат, в которых жил в течение своих первых шестнадцати лет. Их в общей сложности оказалось пятьдесят. Отсутствие корней и пустота, оставленная отсутствующим родителем, стали повторяющимся мотивом в художественной литературе Миллара.
Кеннет посещал школы-интернаты, а в 1938 году прервал учебу в Университете Западного Онтарио, чтобы в течение года путешествовать по Европе. Тогда произошел визит в нацистскую Германию. Он вернулся в Канаду, женился на Маргарет Штурм и завершил образование в Университете штата Мичиган. Миллар начал преподавать и, вдохновленный литературным успехом своей жены (Кеннет и Маргарет – известные американские писатели), начал писать. В 1939 году родилась их дочь Линда.
Во время Второй мировой войны, возможно, подсознательно следуя по стопам своего отца-моряка, Миллар служил офицером связи на борту эскортного авианосца ВМФ США в Тихом океане. В 1946 году, когда корабль находился в Калифорнии, Маргарет посетила мужа, и пара решила там остаться. Всю оставшуюся жизнь супруги прожили в Санта-Барбаре.
Жили они прекрасно, или, по крайней мере, так казалось. Миллар (под псевдонимом Джон, затем Джон-Росс и, наконец, Росс Макдональд) и Маргарет регулярно публиковались. Кеннет начал серию произведений с участием частного детектива Лью Арчера. Первой книгой с его участием стал детектив 1949 года Живая мишень
Потом все пошло не так гладко. Его собственная семейная жизнь не была идеальной – начались трудности в браке, и Линда была проблемным ребенком. Помогла психотерапия, и роман 1959 года Дело Гальтона стал переломным как в личном плане, так и в творческом. Одержимость детектива Арчера (и Миллара) запутанными, тайными историями семей и тем, как грехи прошлого формируют настоящее, наконец, была укрощена – это увидели все, кто хотел это видеть. Хотя ранние произведения с участием Арчера были хорошо написаны и остросюжетны, Дело Гальтона стало началом настоящей работы.
С этого момента Росс Макдональд снова и снова обыгрывал ту же историю: бесконечные вариации на одинаковые темы потерянных и брошенных детей, отсутствующих родителей и семейных тайн. В руках менее опытного писателя это, возможно, переросло бы в халтуру. Но не в случае Миллара.
В 1969 году благоприятный обзор на титульной странице Нью-Йорк Таймс (автор - Уильям Голдман) последнего романа Миллара из серии об Арчере Прощальный взгляд , за которым следовало интервью Джона Леонарда, наконец, привлек к нему внимание критиков, которого писателю всегда не хватало. Безусловно, то уважение, которое обрела его персона сегодня, было получено благодаря этой заметке. Но популярность, которой пользовался Росс Макдональд (книги писателя по продажам не уступали произведениям Стивена Кинга), должна была основываться на чем-то большем, чем несколько упоминаний в газете.
Хотя статьи, казалось, подтвердили статус Макдональда, они не сделали его святым духом детектива наряду с отцом Хэмметтом и Чендлером- сыном . Критики начали использовать фразу в традициях Гамметта, Чендлера и Макдональда в начале 60-х годов. Тот факт, что Кнопф был издателем всех троих, также дает пищу для размышлений, как и то, что первый роман Хэмметта появился в 1929-м, Чендлера - в 1939-м и Макдональда - в 1949-м. Это было похоже на естественное развитие детективного романа.
И хотя Макдональд не воспринимался равным Хэммету и Чендлеру до 50-х годов, он был, безусловно, наиболее признанным критиками автором этого десятилетия. Критический и коммерческий успех фильма Харпер , основанного на первом романе писателя Живая мишень , в 1966 г. только усилил его популярность. Все это предшествовало статьям в Ньюсуике и книжном обозрении Нью-Йорк таймс , которые действительно стали кульминацией длительного процесса завоевания признания критиков.
Были ли все его поклонники искренними? Для многих людей книги с Лью Арчером являются литературным эталоном их жизни. Стоило прочесть одну, и хотелось читать все остальные. И это в то время, когда еще не было ничего известно о похвальных отзывах, кроме нескольких реклам на обложках.
Конечно, некоторую рекламу Макдональда, в частности, его собственную, трудно переварить. И не все его произведения одинаково сильны. Опять же, он написал множество книг – больше, чем Хэммет и Чендлер вместе взятые. И Росс мог завести криминальный роман туда, где он действительно никогда прежде не был, и таким образом продать много книг. Арчер был, пожалуй, первым из частных детективов, который действительно оставил след и положил начало новой психологической глубине крутого детектива.
Другие интересы Миллара включали охрану природы и политику. Росс Макдональд исследовал увлекательное и постоянно меняющееся общество своего родного штата, хотя основной его страстью были запутанные и скрытые тайны человеческого сердца, утаенные истины, одинаково преследующие жертву и убийцу. И в конечном итоге он оставил значительный след в своем жанре, хочет кто-то этого или нет.
Следы сострадания Арчера (или кровоточащее слабодушие, в зависимости от точки зрения) прослеживаются в работах Роберта Паркера, Майкла Коллинза, Билла Пронзини, Сью Графтон, Джозефа Хансена, Джонатана Валена и Стивена Гринлифа и множества других писателей. Кто-то, должно быть, на самом деле читал книги, а не только несколько газетных отрывков автора.
В 1965 г. писатель был президентом Общества американского детектива, в 1964 году получил Серебряный кинжал и в 1965 году – Золотой кинжал Британской ассоциации писателей детективного жанра, а в 1981 году он был удостоен награды за достижения всей жизни от Американского общества писателей детективного жанра.
Кен Миллар умер 11 июля 1983 года, сохранив наследие, навсегда оставившее свой след в детективном романе. Серия об Арчере требует от читателя не столько решить тайны нашей собственной жизни, но, что еще более важно, попытаться понять их.
Если Дэшиел Хэммет вдохнул в крутой детектив примитивную силу, а Рэймонд Чендлер стал основоположником его превалирующего тона, то Кен Миллар, он же Росс Макдональд, дал жанру то уважение, которым он пользуется теперь, обеспечив мировую читательскую аудиторию и облегчив дорогу его последователям.
Добавлено через 15 минут
https://litlife.club/a/?id=4227
![](https://litlife.club/storage/167/207/_i/200x267xmarshall.jpg.pagespeed.ic.gv25q8tfin.jpeg)
Страна: | Австралия |
Родился: | 2 мая 1902 г. |
Умер: | 21 января 1984 г. |
Алан Маршалл (Alan Marshall) (1902 г., Нурат, штат Виктория — 1984 г., там же) — австралийский писатель.
Детство Алана Маршалла прошло в сельской Австралии, среди экзотической природы. Отец Маршалла, австралиец во втором поколении, начал работать с 12 лет. Несмотря на скудное образование, отец будущего писателя был человеком тонким и щедро одаренным. Любовь отца к природе, умение общаться с простыми людьми австралийских селений передались сыну. Шести лет Маршалл заболел детским параличом, сделавшим его инвалидом на всю оставшуюся жизнь. Преодоление душевной травмы, нанесенной последствиями болезни, стало темой автобиографической трилогии Маршалла Я умею прыгать через лужи (1955), Это трава (1962), В сердце моем (1963). Автобиографическая повесть Я умею прыгать через лужи , рассказывает о борьбе с недугом и победе над ним. Маршалл считал Я умею прыгать через лужи своим лучшим произведением, это — несмотря на воспоминания о болезни — возвращение в радостный мир детства. Главное в повести — борьба мальчика с обстоятельствами жизни, не зависящими от людского умысла. Маршалл рассказывает о том, как боролся ребенок, чтобы вопреки злой судьбе стать полноценным человеком, о том, что помогало ему в этой борьбе — борьбе с Другим Мальчиком в себе, осторожным и беспомощным, стремящимся уговорить Алана смириться с печальной участью калеки. Вместо постоянно разворачивающейся пружины сюжета Маршалл выстраивает эпизоды, помещая в фокус моменты преодоления, — они-то и составляют внутренний стержень повести. Алану чуждо трагическое мироощущение маленького калеки : он дерется на палках со школьным недругом, спускается в кратер потухшего вулкана, учится плавать, ездит верхом... Все это для Алана — преодоление очередной вершины, новая победа над беспомощностью. Радость победы разделяют с Аланом его родители, убежденные в том, что ограждая голову от ударов , они могут разбить мальчику сердце. Алан растет не в идеальном мире. Мир детства знает и печальные дни — например, когда в засуху гибнет от голода скот; и, разумеется, огромное расстояние отделяет домики бедняков от особняка землевладелицы миссис Карузерс, у которой все окрестные фермы в долгу. Но вся глубина социальных противоречий, жестокость, грязь, пороки обнажаются в поздних повестях Маршалла Это трава и В сердце моем , ставшими продолжением Я умею прыгать через лужи . Ни уродливые явления общественной жизни, ни разруха, ни даже смерть не разрушают целостной картины мира ребенка, а затем юноши Алана. Маршалл своей жизнью и творчеством доказал, что безвыходные ситуации в жизни человека редки и человеческие силы не так малы, чтобы склоняться под ударами судьбы.
Драматические обстоятельства жизни Маршалла породили в нем не беспомощность и озлобление, а завидную стойкость и мужество. В экономически трудные для Австралии 1920 — 30 гг. Маршалл сменяет множество профессий — муниципальный клерк, ночной сторож, бухгалтер на обувной фабрике. Все попытки литературного творчества безжалостно отвергаются редакторами по причине того, что Маршалл избирает темами творческого осмысления проблемы современности, подвергает жестокой критике государственную политику в отношении малоимущих слоев населения. Благодаря репортажам в антифашистском журнале Пойнт (1939) Маршалл становится известен читающей публике, его избирают председателем Лиги австралийских писателей. В своем романе Как прекрасны твои ножки (1937, опубликован в 1949 г.) Маршалл выступает против социальной несправедливости. Закономерно, что писатель, изображая тяжкую жизнь рабочих на чудовище-фабрике, опирается на уже существующую литературную традицию европейского реализма (Ч. Диккенс) и натурализма (Э. Золя). В то же время Маршалл стилистически дополняет приемы, выработанные европейскими писателями — стремясь передать одновременно ритм производства и мысли рабочего у конвейера, он включает рваные фразы, ассоциирующиеся с нестройной симфонией фабричных звуков и шумов, прерывистого дыхания рабочего, что делает роман похожим на экспериментальную прозу американского писателя Дж. Дос Пассоса (1896 — 1970). Так же Маршалл использует модернистский прием потока сознания в том виде, в котором он появляется в рассказах Э. Хемингуэя. Однако Маршалл не просто черпает из различных источников, он создает индивидуальный стиль — емкий, лаконичный. Современники отмечали неспособность Маршалла написать скучную фразу.
Уверенность в необходимости и возможности социальных преобразований сближает Маршалла с М. Горьким, творчество которого оказало значительное влияние на становление жизненной и художественной позиции писателя: Наверное, есть тысячи писателей, которые, как и я, нашли у Горького ответы на свои вопросы , — писал он. Маршалл никогда не избегал тем печальных и серьезных — напротив, и как человек, и как писатель он всегда готов отозваться на боль другого человека. Но вера в конечную победу добра, вера в возможность счастья, которое зависит прежде всего от самого человека, а не от обстоятельств его жизни, придает читателю книг Маршаллу силу и уверенность в том, что мир прекрасный, жизнелюбивый и человечный все-таки существует.
Фантастическое в творчестве Алана Маршалла
К профильным произведениям сайта относится детская повесть-сказка Шепот на ветру , в которой действуют феи, волшебные чудовища и животные, обладающие необычными способностями.
Также к фантастике можно отнести рассказы из сборника Люди незапамятных времен , которые представляют собой литературно обработанные Аланом Маршаллом легенды австралийских аборигенов. В легендах рассказывается о сотворении мира, появлении Луны, огня, разделении языков. Эти легенды впоследствии вошли во многие издания сказок народов мира (в разделы сказок Австралии и Океании), зачастую без указания авторства Алана Маршалла.
Редактировала
La Rissa
26 января 2017 17:15
alice_solo ответила La Rissa 27 января 2017 03:00
7849
сообщений
Модератор библиотеки,
Автор
Отредактировано
La Rissa 26 января 2017 16:32
272
сообщения
Пользователь+
alice_solo ответила La Rissa 26 января 2017 22:10
7849
сообщений
Модератор библиотеки,
Автор
Заменено
Offspring 26 января 2017 15:49
3178
сообщений
Пользователь+,
Автор
Доброй ночи! Просьба у автора http://litlife.club/a/?id=16765 изменить имя на Мигдал Александр Аркадьевич.
Заранее спасибо!
Добавлено через 13 минут
У книги http://litlife.club/bd/?b=208993 не отображается обложка. Просьба исправить.
Заранее спасибо!
Заранее спасибо!
Добавлено через 13 минут
У книги http://litlife.club/bd/?b=208993 не отображается обложка. Просьба исправить.
Заранее спасибо!
Редактировал
Offspring
26 января 2017 16:03
Karmen Катерина ответила Offspring 26 января 2017 21:36
13535
сообщений
Пользователь+,
Легенда библиотеки
Здравствуйте!
Отредактировано. )))
Не за что. )))
Отредактировано. )))
Не за что. )))
lojofofu 26 января 2017 13:30
Здравствуйте! Прошу добавить информацию об авторе http://litlife.club/a/?id=120168
Фамилия на родном языке автора: Barry
Имя на родном языке автора: John Arthur
Ссылка Википедии: https://en.wikipedia.org/wiki/John_Arthur_Barry
Дата рождения: 1850
Место рождения: Торкі, Девон, Англія
Дата смерти: 23 вересня 1911
Место смерти: Сідней, Австралія
Годы творчества: 1882-1907
(Изображения, увы, нет)
Биография:
Джон Артур Баррі (1850-1911), австралійський письменник: прозаїк-мариніст та журналіст. Народився в місті Торки (графство Девон, Англія), в 1850 р. Його батьки вмерли, коли він був підлітком, і він у 13-літньому віці подався в морські плавання, переконавши свого опікуна, щоб той відпустив його в море. Протягом 12 років був матросом торгового флоту. Залишив флот, дослужившись до посади помічника капітана, і осів в Австралії. Працював на золотих копальнях, провів кілька років у якості погонича, об'їждчика й начальника станції. В 1877 році повернувся на флот і два роки плавав уздовж східних берегів Австралії. Потім повернувся на сушу як доглядач і начальник станції. Почав писати для преси й публікувався в ряді австралійських газет і журналів. В 1893 році він провів відпустку в Англії й видав збірник своїх творів Буньїп Стіва Брауна й інші оповідання . Познайомився з Редьярдом Кіплінґом, який написав віршовану передмову до його збірника. Баррі повернувся до Австралії після приблизно шести місяців перебування в Англії й продовжив журналістську роботу. Був опублікований другий збірник його оповідань – У велику Безодню: Казки про море (1896 р.). За цим вийшли два романи: Щастя уродженців (1898 р.), і Син моря (1899 р.); і три збірки оповідань: Проти плину долі (1899 р.), Червоний Лев і Блакитна Зірка (1902), і Морські плетива (1910). Баррі вмер у Сіднеї 23 вересня 1911 року від хронічного міокардиту. В 1914 році посмертно була видана остання його книга Товариші по плаванню південними морями; морська історія .
Фамилия на родном языке автора: Barry
Имя на родном языке автора: John Arthur
Ссылка Википедии: https://en.wikipedia.org/wiki/John_Arthur_Barry
Дата рождения: 1850
Место рождения: Торкі, Девон, Англія
Дата смерти: 23 вересня 1911
Место смерти: Сідней, Австралія
Годы творчества: 1882-1907
(Изображения, увы, нет)
Биография:
Джон Артур Баррі (1850-1911), австралійський письменник: прозаїк-мариніст та журналіст. Народився в місті Торки (графство Девон, Англія), в 1850 р. Його батьки вмерли, коли він був підлітком, і він у 13-літньому віці подався в морські плавання, переконавши свого опікуна, щоб той відпустив його в море. Протягом 12 років був матросом торгового флоту. Залишив флот, дослужившись до посади помічника капітана, і осів в Австралії. Працював на золотих копальнях, провів кілька років у якості погонича, об'їждчика й начальника станції. В 1877 році повернувся на флот і два роки плавав уздовж східних берегів Австралії. Потім повернувся на сушу як доглядач і начальник станції. Почав писати для преси й публікувався в ряді австралійських газет і журналів. В 1893 році він провів відпустку в Англії й видав збірник своїх творів Буньїп Стіва Брауна й інші оповідання . Познайомився з Редьярдом Кіплінґом, який написав віршовану передмову до його збірника. Баррі повернувся до Австралії після приблизно шести місяців перебування в Англії й продовжив журналістську роботу. Був опублікований другий збірник його оповідань – У велику Безодню: Казки про море (1896 р.). За цим вийшли два романи: Щастя уродженців (1898 р.), і Син моря (1899 р.); і три збірки оповідань: Проти плину долі (1899 р.), Червоний Лев і Блакитна Зірка (1902), і Морські плетива (1910). Баррі вмер у Сіднеї 23 вересня 1911 року від хронічного міокардиту. В 1914 році посмертно була видана остання його книга Товариші по плаванню південними морями; морська історія .
alice_solo ответила lojofofu 26 января 2017 22:09
7849
сообщений
Модератор библиотеки,
Автор
Здравствуйте !
Добавлено .
Добавлено .
Jeelus-Tei 26 января 2017 12:53
545
сообщений
Пользователь+,
Активный комментатор,
Смотритель библиотеки
https://litlife.club/bd/?b=197572
жанр Косм. фант. удалить
заменить серию Кровь Ангелов #3 на Кровавые Ангелы 5, добавить серию Warhammer 40.000
жанр Косм. фант. удалить
заменить серию Кровь Ангелов #3 на Кровавые Ангелы 5, добавить серию Warhammer 40.000
Karmen Катерина ответила Jeelus-Tei 26 января 2017 21:36
13535
сообщений
Пользователь+,
Легенда библиотеки
Отредактировано. )))
Jeelus-Tei 26 января 2017 12:23
545
сообщений
Пользователь+,
Активный комментатор,
Смотритель библиотеки
https://litlife.club/bd/?b=151389
жанр Эпич. фант. удалить
исправить серию Кровавые Ангелы 1 на Кровавые Ангелы 3, добавить серию Warhammer 40.000
жанр Эпич. фант. удалить
исправить серию Кровавые Ангелы 1 на Кровавые Ангелы 3, добавить серию Warhammer 40.000
Karmen Катерина ответила Jeelus-Tei 26 января 2017 21:36
13535
сообщений
Пользователь+,
Легенда библиотеки
Отредактировано. )))
Дивная Гостья 26 января 2017 11:14
126
сообщений
Пользователь+,
Мастер комментария
Доброго времени суток! Будьте добры, добавьте к этому роману https://litlife.club/bd/?b=202063 жанр "прочие Детективы"
Благодарю )))
Благодарю )))
Karmen Катерина ответила Дивная Гостья 26 января 2017 11:52
13535
сообщений
Пользователь+,
Легенда библиотеки
Здравствуйте!
Отредактировано. )))
Не за что. )))
Отредактировано. )))
Не за что. )))
La Rissa 26 января 2017 08:47
272
сообщения
Пользователь+
Добавьте, пожалуйста, биографию:
https://litlife.club/a/?id=70055
Богдан Йосипович Чалий (укр. Богдан Йосипович Чалий) - український дитячий письменник, поет і прозаїк.
Народився 24 червня 1924 р. Учасник Великої Вітчизняної війни, співпрацював з армійськими газетами. У 1947 р. випустив перший збірник віршів для дітей Ясним сонячним ранком . У 1951-1975 рр. редагував український дитячий журнал Барвінок - аналог Мурзилки або Веселих картинок . Автор книг Як Барвінок став героєм , поеми-казки: Як Барвінок та Ромашка за море літали , Барвінок і Весна , Барвінок у школі . Автор гарно ілюстрованої книги Сто пригод Барвінка та Ромашки (укр. "Сто пригод Барвінка та Ромашки" художники Кіра і Віктор Григорьевы) - видана стотисячним тиражем. А в 2002 році вийшли нові пригоди Барвінка Барвінок і далекі сузір'я .
У 1974 році на XIV конгресі Міжнародної ради з дитячої та юнацької літератури Богдану Чалому за казку Барвінок і весна присуджено почесний диплом (премія) імені Р. Х. Андерсена.
Добавлено через 8 минут
https://litlife.club/a/?id=84779
Олександр Шевченко народився 28 грудня 1978 року в місті Києві. Після отримання середньої освіти навчався у Каневі, в Канівському училищі культури, закінчив його з відзнакою та отримав спеціальність викладача декоративно-прикладного мистецтва та організатора культурно-дозвілевої діяльності. Неофіційно робив спроби писати художні твори ще в 6 років, офіційно ж початком письменницької кар'єри можна вважати початок 2000 року, коли була завершена дебютна книжка Глибинка , що згодом здобула відзнаку на Всеукраїнському конкурсі романів, кіносценаріїв та п'єс Коронація слова . Наступний його сольний роман Аутсайдери посів на тому ж конкурсі лауреатську позицію.
Весілля письменників Олександра і Наталки Шевченко відбулося 2 червня 2006 року. Після одруження вони вирішили об'єднати також і творчі зусилля, і першим плодом цього експерименту виявився вдалий роман жахів Бранці мороку , котрий сягнув одразу третього місця на конкурсі. Другою книжкою тандему стала Кривава осінь у місті Лева – роман-джіалло, данина італійському кінематографу, і, зокрема, творчості Даріо Ардженто. Третій роман Шевченків уже готується до друку – це знову суміш жахів, містики і мелодрами під назвою Оксамитовий перевертень .
Добавлено через 10 минут
https://litlife.club/a/?id=7835
Вале́рій Олекса́ндрович Шевчу́к (* 20 серпня 1939, Житомир) — український письменник-шістдесятник, майстер психологічної і готичної прози, автор низки літературознавчих та публіцистичних праць, інтерпретатор українського літературного бароко. Шевчук Валерій Олександрович народився 20 серпня 1939 р. у родині шевця в Житомирі. Після закінчення в 1956р. школи хотів стати геологом, але, розчарувавшись у геології, поїхав до Львова вступати в Лісотехнічний інститут. Не вступив і повернувся додому. Працював при ремонті Житомирського сільськогосподарського інституту будівельним підсобником. У цей період захоплювався вивченням літератури, зокрема української. Особливе враження справили на майбутнього письменника книга Д. Багалія Григорій Сковорода — український мандрований філософ і твори І. Франка, що, за висловом самого Шевчука, встановило основи мого світогляду. Я почав розуміти й вивчати українську літературу за методологією І. Франка, а Г. Сковорода став для мене учителем життя . У 1957 р. В. Шевчук закінчив технічне училище і був відправлений на роботу на бетонний завод. У 1958р. він вступив на історико-філософський факультет Київського університету. Навчаючись, налагодив стосунки з літературними студіями: Січ (студія імені В.Чумака) і Молодь , писав вірші, з 1960р. почав писати новели. У 1961р. В. Шевчук дебютував оповіданням Настунька про Т. Шевченка в збірнику Вінок Кобзареві , що вийшов у Житомирі.. Навесні 1961р. літературна студія Січ видала стінну газету Заспів , в якій було надруковано оповідання В. Шевчука Щось хочеться (пізніша назва Кілька хвилин до вечора — збірка Долина джерел ). На те оповідання був гострий відгук в університетській газеті За радянські кадри . За газету Заспів , де був намальований Т. Шевченко із зеленими вусами, Шевчука хотіли вигнати з університету, тягали до КДБ, допитували, але виключили художника, який малював ту газету. У 1961 р. В. Шевчук написав 18 коротких новел і першу статтю С. Васильченко в Коростишівській семінарії для житомирського збірника, наступного року написав 20 новел, частину з яких надрукував переважно в журналах Вітчизна та Літературна Україна . Деяким з них судилося бути перекладеними іншими мовами, а одна — Вона чекає його, чекає — була навіть пізніше екранізована (І. Жилком як студентська робота). Після закінчення університету В. Шевчук був відправлений до Житомира власним кореспондентом газети Молода гвардія В листопаді був взятий до армії, служив у Мурманській області. В армії знову почав писати вірші, не припиняючи роботи над прозою. Повернувся додому у 1965р. саме в той час, коли почалися масові політичні арешти серед української інтелігенції, був у кінотеатрі Україна , протестуючи проти масових репресій. У вересні влаштувався в науково-методичний відділ музеєзнавства, який містився в Києво-Печерській лаврі (враження від цієї роботи відбилися в повісті Голуби під дзвіницею ). У 1966 р. закінчив повість Середохрестя , в якій відбив враження від студентського життя. Арештували його брата, тому Валерій змушений був звільнитися з роботи (причиною арешту брата було те, що він вирішив набрати в друкарні й відбити для себе як пам'ятку часу статтю про процес над Погружальським. За це брат дістав п'ять років концтабору суворого режиму). У 1967р. вийшла книжка Серед тижня . В. Шевчук став членом Спілки письменників України. У 1969р. він написав повість Золота трава (надрукована в 1984р.) і перший варіант повісті Мор , до якої повернувся в 1980р. і зробив остаточну редакцію в 1983р. Писав історичні й фольклорно-фантастичні оповідання, статті, вийшла книжка Вечір святої осені , в якій було надруковано вісім нових оповідань. У важкі сімдесяті роки твори письменника майже не друкували, тому він змушений був писати для себе . Протягом 1979— 1999 pp. В. Шевчук видав книги: Крик півня на світанку (1979), Долина джерел (1981), Тепла осінь (1981), На полі смиренному (1983), Дім на горі (1983), Маленьке вечірнє інтермеццо (1984), Барви осіннього саду (1986), Три листки за вікном (1986), Камінна луна (1987), Птахи з не видимого острова (1989), Дзиґар одвічний (1990), Дорога в тисячу років (1990), Панна квітів (1990), Із вершин та низин (1990), Стежка в траві. Житомирська сага (у 2 т., 1994), У череві апокаліптичного звіра (1995), Козацька держава. Етюди до історії українського державотворення (1995), Око прірви (1996), Жінка-змія (1998), Юнаки з вогненної печі (1999), Біс плоті (1999) та ін. У 1986 р. В. Шевчуку присвоєне звання Заслужений діяч польської культури , наступного року він був удостоєний Шевченківської премії за роман Три листки за вікном . З 1988 р. В. Шевчук — ведучий історичного клубу Літописець при Спілці письменників України. У 1999 р. винагороджений Орденом князя Ярослава Мудрого V ст. На сьогоднішній день В. Шевчук — викладач Київського національного університету ім. Т. Шевченка, ведучий історико-суспільних циклових річних програм Українського радіо: Козацька держава , Київ, культурний і державний , Загадки і таємниці української літератури , Цікаве літературознавство . В. Шевчук лауреат Державної премії України ім. Т. Шевченка, премії фонду Антоновичів, літературних премій ім. Є. Маланюка, О. Пчілки, О. Копиленка, І. Огієнка, премії в галузі гуманітарних наук Визнання (2001). Він є автором близько 500 наукових і публіцистичних статей з питань історії літератури, дослідником і перекладачем сучасною українською мовою творів давньоукраїнської літератури. У творчості В. Шевчука умовно можна виділити три основні напрямки: історична проза, твори, що відображають сучасне життя, літературознавчі праці.
Добавлено через 4 минуты 26 секунд
https://litlife.club/a/?id=85133
Юрій Покальчук — письменник, перекладач, кандидат філологічних наук, член Національного союзу письменників з 1976 року. З 1994 по 1998 рр. — голову іноземного відділення НСПУ. У 1997-2000 рр. — президента Асоціації українських письменників.
Народився Юрій Покальчук 24 січня 1941 року в Кременці в сім`ї краєзнавця. Його мати, Оксана Тушкан, була праправнучкою молодшої сестри Миколи Гоголя. Дитинство і юність майбутній письменник провів в Луцьку, там же закінчив школу, вчився в педінституті. Потім вступив до Ленінградського університету (факультет східних мов). У СРСР був першим перекладачем аргентинського письменника-культоролога Хорхе Луіса Борхеса. Окрім нього, перекладав Хемінгуея, Селінджера, Борхеса, Кортасара, Амаду, Маріо Варгаса Льосу, Киплінга, Рембо і безліч інших, написав більше 15 художніх творів.
Знав 11 іноземних мов, вільно володів польською, англійською, іспанською, французькою. Багато подорожував; відвідав 37 країн. Читав лекції у Великобританії, США, Канаді, Аргентині, Бразилії, Португалії, Іспанії, Польщі, Росії.
Покальчук - фігура в українському літературному маленькому світі неординарна. Його коником в літературі були еротико-психологічні романи. Твір Покальчука Ті, що на споді взагалі вважається першою українською еротичною книгою. Після її виходу в світ на книгу вийшло 56 рецензій, і лише 10 з них були позитивними. Я вважаю, що заборонених тем в літературі немає, є погано написані! - говорив сам автор.
Автор книг Хто ти? (1976), І зараз, і завжди (1981), Кольорові мелодії (1984), Кава з Матагальпи (1985), Великий і малий (1986), Шабля і стріла (1990), Химера (1992), Те, що на споді (1998), Двері в… (1999), Озерний вітер (2000), Інший бік місяця (2000), Інше небо (2001), Одісей, батько Ікара (2001), Вони кажуть (2002), Час прекрасний (2002).
Серед найвідоміших книг Покальчука - Такси блюз (2003), Окружная дорога (2004), Запрещенные игры (2005), Дурманящий запах джунглей (2005), Камасутра .
За Провідника у літературному житті Ю. Покальчук вважав Василя Стуса.
Я багато чого не знав і не розумів, він мені дуже допоміг, познайомив з цікавими людьми. До речі, я був свідком у нього на весіллі, і знаю його сина Дмитра з дитинства , - розповідав він про своє знайомство з українським дисидентом.
У 90-х Покальчук зійшовся з групою Мертвій півень . З нею він почав новий проект - читав свої вірші під музичний супровід. Так народилися Вогні Великого Міста . Всі альбоми - в стилі французького шансону, де дуже велике значення має текст.
Своєрідним хобі Покальчука була турбота про підлітків, що виховувалися в колоніях. Для нього ця сторінка в житті почалася ще в 1986 році, після відвідин Прилуцької колонії. З тих пір - більше 20 років - Покальчук незмінно займався проблемами неповнолітніх злочинців, і навіть зняв спільно з режисером Максимом Бабаковим документальний фільм про підліткову колонію Зона особлівої уваги .
Був тричі одружений, виховав дочку Оксану. Остання дружина Ольга молодше нього на 20 років. Багато в чому саме через неї говорили, що Покальчук живе на три будинки - між Львовом, Києвом і Парижем. Останніми роками у нього з`явилося ще одне улюблене місто - Харків. Саме у першій столиці жили і були поховані його дід і бабуся по лінії матері.
Найближчими друзями називав Ігоря Римарука, Юрія Андруховича і Любка Дереша.
10 вересня 2008 року стало відомо, що письменник помер після тривалої хвороби в одній з київських клінік. Похований на Байковому кладовищі.
https://litlife.club/a/?id=70055
![](https://litlife.club/storage/167/190/_i/calij_bogdan_josipovic.jpeg)
Богдан Йосипович Чалий (укр. Богдан Йосипович Чалий) - український дитячий письменник, поет і прозаїк.
Народився 24 червня 1924 р. Учасник Великої Вітчизняної війни, співпрацював з армійськими газетами. У 1947 р. випустив перший збірник віршів для дітей Ясним сонячним ранком . У 1951-1975 рр. редагував український дитячий журнал Барвінок - аналог Мурзилки або Веселих картинок . Автор книг Як Барвінок став героєм , поеми-казки: Як Барвінок та Ромашка за море літали , Барвінок і Весна , Барвінок у школі . Автор гарно ілюстрованої книги Сто пригод Барвінка та Ромашки (укр. "Сто пригод Барвінка та Ромашки" художники Кіра і Віктор Григорьевы) - видана стотисячним тиражем. А в 2002 році вийшли нові пригоди Барвінка Барвінок і далекі сузір'я .
У 1974 році на XIV конгресі Міжнародної ради з дитячої та юнацької літератури Богдану Чалому за казку Барвінок і весна присуджено почесний диплом (премія) імені Р. Х. Андерсена.
Добавлено через 8 минут
https://litlife.club/a/?id=84779
![](https://litlife.club/storage/167/191/_i/schevchenky.jpeg)
Олександр Шевченко народився 28 грудня 1978 року в місті Києві. Після отримання середньої освіти навчався у Каневі, в Канівському училищі культури, закінчив його з відзнакою та отримав спеціальність викладача декоративно-прикладного мистецтва та організатора культурно-дозвілевої діяльності. Неофіційно робив спроби писати художні твори ще в 6 років, офіційно ж початком письменницької кар'єри можна вважати початок 2000 року, коли була завершена дебютна книжка Глибинка , що згодом здобула відзнаку на Всеукраїнському конкурсі романів, кіносценаріїв та п'єс Коронація слова . Наступний його сольний роман Аутсайдери посів на тому ж конкурсі лауреатську позицію.
Весілля письменників Олександра і Наталки Шевченко відбулося 2 червня 2006 року. Після одруження вони вирішили об'єднати також і творчі зусилля, і першим плодом цього експерименту виявився вдалий роман жахів Бранці мороку , котрий сягнув одразу третього місця на конкурсі. Другою книжкою тандему стала Кривава осінь у місті Лева – роман-джіалло, данина італійському кінематографу, і, зокрема, творчості Даріо Ардженто. Третій роман Шевченків уже готується до друку – це знову суміш жахів, містики і мелодрами під назвою Оксамитовий перевертень .
Добавлено через 10 минут
https://litlife.club/a/?id=7835
![](https://litlife.club/storage/167/192/_i/151119152322_valeriy_shevchuk_439x549_valeriyshevchuk_nocredit.jpeg)
Вале́рій Олекса́ндрович Шевчу́к (* 20 серпня 1939, Житомир) — український письменник-шістдесятник, майстер психологічної і готичної прози, автор низки літературознавчих та публіцистичних праць, інтерпретатор українського літературного бароко. Шевчук Валерій Олександрович народився 20 серпня 1939 р. у родині шевця в Житомирі. Після закінчення в 1956р. школи хотів стати геологом, але, розчарувавшись у геології, поїхав до Львова вступати в Лісотехнічний інститут. Не вступив і повернувся додому. Працював при ремонті Житомирського сільськогосподарського інституту будівельним підсобником. У цей період захоплювався вивченням літератури, зокрема української. Особливе враження справили на майбутнього письменника книга Д. Багалія Григорій Сковорода — український мандрований філософ і твори І. Франка, що, за висловом самого Шевчука, встановило основи мого світогляду. Я почав розуміти й вивчати українську літературу за методологією І. Франка, а Г. Сковорода став для мене учителем життя . У 1957 р. В. Шевчук закінчив технічне училище і був відправлений на роботу на бетонний завод. У 1958р. він вступив на історико-філософський факультет Київського університету. Навчаючись, налагодив стосунки з літературними студіями: Січ (студія імені В.Чумака) і Молодь , писав вірші, з 1960р. почав писати новели. У 1961р. В. Шевчук дебютував оповіданням Настунька про Т. Шевченка в збірнику Вінок Кобзареві , що вийшов у Житомирі.. Навесні 1961р. літературна студія Січ видала стінну газету Заспів , в якій було надруковано оповідання В. Шевчука Щось хочеться (пізніша назва Кілька хвилин до вечора — збірка Долина джерел ). На те оповідання був гострий відгук в університетській газеті За радянські кадри . За газету Заспів , де був намальований Т. Шевченко із зеленими вусами, Шевчука хотіли вигнати з університету, тягали до КДБ, допитували, але виключили художника, який малював ту газету. У 1961 р. В. Шевчук написав 18 коротких новел і першу статтю С. Васильченко в Коростишівській семінарії для житомирського збірника, наступного року написав 20 новел, частину з яких надрукував переважно в журналах Вітчизна та Літературна Україна . Деяким з них судилося бути перекладеними іншими мовами, а одна — Вона чекає його, чекає — була навіть пізніше екранізована (І. Жилком як студентська робота). Після закінчення університету В. Шевчук був відправлений до Житомира власним кореспондентом газети Молода гвардія В листопаді був взятий до армії, служив у Мурманській області. В армії знову почав писати вірші, не припиняючи роботи над прозою. Повернувся додому у 1965р. саме в той час, коли почалися масові політичні арешти серед української інтелігенції, був у кінотеатрі Україна , протестуючи проти масових репресій. У вересні влаштувався в науково-методичний відділ музеєзнавства, який містився в Києво-Печерській лаврі (враження від цієї роботи відбилися в повісті Голуби під дзвіницею ). У 1966 р. закінчив повість Середохрестя , в якій відбив враження від студентського життя. Арештували його брата, тому Валерій змушений був звільнитися з роботи (причиною арешту брата було те, що він вирішив набрати в друкарні й відбити для себе як пам'ятку часу статтю про процес над Погружальським. За це брат дістав п'ять років концтабору суворого режиму). У 1967р. вийшла книжка Серед тижня . В. Шевчук став членом Спілки письменників України. У 1969р. він написав повість Золота трава (надрукована в 1984р.) і перший варіант повісті Мор , до якої повернувся в 1980р. і зробив остаточну редакцію в 1983р. Писав історичні й фольклорно-фантастичні оповідання, статті, вийшла книжка Вечір святої осені , в якій було надруковано вісім нових оповідань. У важкі сімдесяті роки твори письменника майже не друкували, тому він змушений був писати для себе . Протягом 1979— 1999 pp. В. Шевчук видав книги: Крик півня на світанку (1979), Долина джерел (1981), Тепла осінь (1981), На полі смиренному (1983), Дім на горі (1983), Маленьке вечірнє інтермеццо (1984), Барви осіннього саду (1986), Три листки за вікном (1986), Камінна луна (1987), Птахи з не видимого острова (1989), Дзиґар одвічний (1990), Дорога в тисячу років (1990), Панна квітів (1990), Із вершин та низин (1990), Стежка в траві. Житомирська сага (у 2 т., 1994), У череві апокаліптичного звіра (1995), Козацька держава. Етюди до історії українського державотворення (1995), Око прірви (1996), Жінка-змія (1998), Юнаки з вогненної печі (1999), Біс плоті (1999) та ін. У 1986 р. В. Шевчуку присвоєне звання Заслужений діяч польської культури , наступного року він був удостоєний Шевченківської премії за роман Три листки за вікном . З 1988 р. В. Шевчук — ведучий історичного клубу Літописець при Спілці письменників України. У 1999 р. винагороджений Орденом князя Ярослава Мудрого V ст. На сьогоднішній день В. Шевчук — викладач Київського національного університету ім. Т. Шевченка, ведучий історико-суспільних циклових річних програм Українського радіо: Козацька держава , Київ, культурний і державний , Загадки і таємниці української літератури , Цікаве літературознавство . В. Шевчук лауреат Державної премії України ім. Т. Шевченка, премії фонду Антоновичів, літературних премій ім. Є. Маланюка, О. Пчілки, О. Копиленка, І. Огієнка, премії в галузі гуманітарних наук Визнання (2001). Він є автором близько 500 наукових і публіцистичних статей з питань історії літератури, дослідником і перекладачем сучасною українською мовою творів давньоукраїнської літератури. У творчості В. Шевчука умовно можна виділити три основні напрямки: історична проза, твори, що відображають сучасне життя, літературознавчі праці.
Добавлено через 4 минуты 26 секунд
https://litlife.club/a/?id=85133
![](https://litlife.club/storage/167/001/_i/img_37700_2_1.gif)
Юрій Покальчук — письменник, перекладач, кандидат філологічних наук, член Національного союзу письменників з 1976 року. З 1994 по 1998 рр. — голову іноземного відділення НСПУ. У 1997-2000 рр. — президента Асоціації українських письменників.
Народився Юрій Покальчук 24 січня 1941 року в Кременці в сім`ї краєзнавця. Його мати, Оксана Тушкан, була праправнучкою молодшої сестри Миколи Гоголя. Дитинство і юність майбутній письменник провів в Луцьку, там же закінчив школу, вчився в педінституті. Потім вступив до Ленінградського університету (факультет східних мов). У СРСР був першим перекладачем аргентинського письменника-культоролога Хорхе Луіса Борхеса. Окрім нього, перекладав Хемінгуея, Селінджера, Борхеса, Кортасара, Амаду, Маріо Варгаса Льосу, Киплінга, Рембо і безліч інших, написав більше 15 художніх творів.
Знав 11 іноземних мов, вільно володів польською, англійською, іспанською, французькою. Багато подорожував; відвідав 37 країн. Читав лекції у Великобританії, США, Канаді, Аргентині, Бразилії, Португалії, Іспанії, Польщі, Росії.
Покальчук - фігура в українському літературному маленькому світі неординарна. Його коником в літературі були еротико-психологічні романи. Твір Покальчука Ті, що на споді взагалі вважається першою українською еротичною книгою. Після її виходу в світ на книгу вийшло 56 рецензій, і лише 10 з них були позитивними. Я вважаю, що заборонених тем в літературі немає, є погано написані! - говорив сам автор.
Автор книг Хто ти? (1976), І зараз, і завжди (1981), Кольорові мелодії (1984), Кава з Матагальпи (1985), Великий і малий (1986), Шабля і стріла (1990), Химера (1992), Те, що на споді (1998), Двері в… (1999), Озерний вітер (2000), Інший бік місяця (2000), Інше небо (2001), Одісей, батько Ікара (2001), Вони кажуть (2002), Час прекрасний (2002).
Серед найвідоміших книг Покальчука - Такси блюз (2003), Окружная дорога (2004), Запрещенные игры (2005), Дурманящий запах джунглей (2005), Камасутра .
За Провідника у літературному житті Ю. Покальчук вважав Василя Стуса.
Я багато чого не знав і не розумів, він мені дуже допоміг, познайомив з цікавими людьми. До речі, я був свідком у нього на весіллі, і знаю його сина Дмитра з дитинства , - розповідав він про своє знайомство з українським дисидентом.
У 90-х Покальчук зійшовся з групою Мертвій півень . З нею він почав новий проект - читав свої вірші під музичний супровід. Так народилися Вогні Великого Міста . Всі альбоми - в стилі французького шансону, де дуже велике значення має текст.
Своєрідним хобі Покальчука була турбота про підлітків, що виховувалися в колоніях. Для нього ця сторінка в житті почалася ще в 1986 році, після відвідин Прилуцької колонії. З тих пір - більше 20 років - Покальчук незмінно займався проблемами неповнолітніх злочинців, і навіть зняв спільно з режисером Максимом Бабаковим документальний фільм про підліткову колонію Зона особлівої уваги .
Був тричі одружений, виховав дочку Оксану. Остання дружина Ольга молодше нього на 20 років. Багато в чому саме через неї говорили, що Покальчук живе на три будинки - між Львовом, Києвом і Парижем. Останніми роками у нього з`явилося ще одне улюблене місто - Харків. Саме у першій столиці жили і були поховані його дід і бабуся по лінії матері.
Найближчими друзями називав Ігоря Римарука, Юрія Андруховича і Любка Дереша.
10 вересня 2008 року стало відомо, що письменник помер після тривалої хвороби в одній з київських клінік. Похований на Байковому кладовищі.
Редактировала
La Rissa
26 января 2017 09:11
alice_solo ответила La Rissa 28 января 2017 09:50
7849
сообщений
Модератор библиотеки,
Автор
По второму не отображается фотография. Можете перезалить?
Остальное отредактировано. ))
Остальное отредактировано. ))
Offspring 26 января 2017 02:44
3178
сообщений
Пользователь+,
Автор
Просьба у автора https://litlife.club/a/?id=11339 изменить имя с "v Леся" на "Украї́нка, Леся".
Заранее спасибо!
Заранее спасибо!
Karmen Катерина ответила Offspring 26 января 2017 11:52
13535
сообщений
Пользователь+,
Легенда библиотеки
Отредактировано. )))
Не за что. )))
Не за что. )))
Karmen Катерина ответила Offspring 26 января 2017 11:51
13535
сообщений
Пользователь+,
Легенда библиотеки
Здравствуйте!
Отредактировано. )))
Не за что. )))
Отредактировано. )))
Не за что. )))
alice_solo 16 марта 2019 22:20
ПРЕДЛОЖЕНИЯ И ПОЖЕЛАНИЯ ПО УЛУЧШЕНИЮ ФУНКЦИОНАЛА САЙТА - https://litlife.club/forums/4
НАБЛЮДАЮТСЯ ПЕРЕБОИ В РАБОТЕ САЙТА, ОШИБКИ, ГЛЮКИ? - https://litlife.club/topics/56
АККАУНТ. ПРОБЛЕМЫ/УДАЛЕНИЕ С САЙТА - https://litlife.club/topics/469?page=1
ПОВТОРЫ КНИГ - https://litlife.club/topics/211
РАЗЛИЧНЫЕ ВОПРОСЫ ПО ЛИТЛАЙФУ - https://litlife.club/topics/82
ПРОДАЖА-ПОКУПКА КНИГ - https://litlife.club/topics/3006
ОТВЕТЫ НА ЧАСТО ЗАДЕВАЕМЫЕ ВОПРОСЫ - https://litlife.club/faq