— Що значить «ми»? Ти також був у Львові тої осені?
— Маріанно, в мене в штаті немає чоловіків-компаньйонів. Тільки жінки. Ще жодного разу до мене не зверталася жінка з таємним бажанням. Все тільки чоловіки. Навіщо мені було тримати чоловіків? Для них не було б роботи.
— То ти працював сам? Дуже цікаво, — розсміялася Леся, — з тобою варто було б зробити розмову для нашого журналу! Таємні бажання бувають тільки в чоловіків! А жінки існують тільки для виконання таємних бажань чоловіків!
— Моя організація працює на самоокупності. Жінки не звертаються до нас. Аби звертались, я б тримав чоловіків. Та й Хельга звернулася не зі своїм таємним бажанням, а за тим, щоб проконтролювати хід виконання таємного бажання свого родича.
— І заодно пошукати боццетті Пінзеля.
— Це я зрозумів уже згодом. Коли назад дороги не було. А тебе тероризував той хворий пацан.
— Він не тероризував мене. Його тероризувала ота... Хельга. Вона навіть влазила в наші кімнати, коли ми їздили до Бучача.
— Вона сказала, що хоче покласти йому ліки, які він забув. А я стояв на вулиці, дивився, чи не з’явитесь ви, щоб попередити її по мобільному.
— А з адміністраторами готелю домовлявся ти?
— Маріанно, облиш мене! Я винний!
— Послухай, а тоді ти допомагав їй везти його до аеропорту?
— Не нагадуй, Маріанно! То був такий жах! А ти була моєю найкращою компаньйонкою! Я мав на тобі найбільший відсоток! Тебе рекомендували друзям! А робота в журналі тебе влаштовує? Я довго думав, як допомогти тобі. І порекомендував тебе в журнал, бо знаю вашого головного. Я виправдався. Ти так натерпілася з тим ненормальним! Певне, тобі й досі не дають спати вночі його шизи!
Тут Пепербаум мало не потрапив у яблучко. Але все-таки «мало не».
— Мені дуже подобався Мікаель. Він талановитий скульптор.
— Маріанно, скажи чесно, ти вибачила мене?
Леся знизала плечима.
— Я не маю на тебе образи. Я не шкодую, що познайомилася з Мішелем. Тоді це було дуже тяжко пережити, але зараз я рада, що доля звела мене з ним. І з Пінзелем також.
— Це правда? Ти говориш усе це щиро?
— Абсолютно. Можливо, ти мав би зателефонувати мені, попередити про Хельгу, я б поводилася з ним по-іншому.
— Господи, то потрійна гра, я й подвійної не витримував. Але ти кажеш правду, ніби була рада знайомству з тим прибацаним хлопцем?
— Кажу правду, Карене.
— Тоді я маю віддати тобі оце.
Пепербаум підвівся з дивані рушив до стіни. Несподівано легко відсунув її, як дверцята купе. Увійшов до тої кімнати, де його працівниці були на його ювілеї, повернувся звідти з купою роздруків.
— Ось, це тобі. Якщо хочеш, можеш надалі зв’язуватися з ним сама.
То були листи від Мішеля до Маріанни, які він з певною періодичністю надсилав на електронну пошту «Таємного бажання». Леся подумала, що жоден з її клієнтів цього не робив. І кіноаматор, якому кортіло зняти промзони, жодного разу не надіслав навіть їй привітання на Різдво. Для нього те, що було між ними, завершилося. А Мішеля також мучив ефект незавершеної дії. Так само, як і її. А тим більше, їх з Маріаною поєднували не дегуманізовані індустріальні краєвиди, а живі скульптури великого Пінзеля. Навіть якщо котрісь із них були виготовлені з мертвого дерева.
Леся сховала до бенкетної сумочки листи від Мішеля. Вони ледь влізли туди. Андрій обіцяв зустріти її з прийняття. Доведеться відкласти читання цих листів на потім. Адже чекала довше. Аж три роки.
Андрій не залишився на ніч. Вони не посварилися з Лесею, але він поїхав, і їй стало водночас і сумно, і добре. Вона не могла прямо зараз сісти читати листи від Мішеля. Для цього настане час, але не зараз. Вона неодмінно вчитає його листи і знайде в них особливий сенс, хоча це всього-на-всього роздруки електронних листів, не шляхетний старовинний манускрипт. Але це трохи згодом. А зараз вона підійшла до комп’ютера, ввімкнула його, знайшла файл зі своєю сповіддю. І дописала туди:
Є надія, що таємниця Мікаеля Готтесльойгнера відкриється мені, й незавершена дія, яка мучила ці три роки, матиме своє продовження.
Але чи розкриється таємниця великого Пінзеля? Таємниця його життя і його смерті, таємниця його жертви і його забуття? В цій таємниці також присутній мученицький ефект незавершеної дії, який нібито нічого не означає в повсякденні, але тих, хто підпав під його дію, мимиволі травматизує, породжуючи і інтригу, і біду. А, може, й правда, ті хто дивилися у вічі його скульптур, не знатимуть спокою до кінця своїх земних днів і навіть по тому?..
Жовтень-листопад 2006 року.
«Жертва забутого майстра» є художнім твором. Всі збіги з реальними особами є випадковими. Невигаданою є тільки особа самого «забутого майстра».
Додаток 1
Редакторські примітки
Редакторські примітки перенесено до розділу «Примітки» з дописом «(прим. редактора)» та розставлені по тексту.
q4ma
Додаток 2
Відомості про скульптора
Середина 1740-х — у містечку Бучач на українському Поділлі (на той час — Річ Посполита, Польща) при дворі Канівського старости Миколи Потоцького з’явився скульптор, що назвав себе Пінзелем.
Друга половина 1740-х — Пінзель виконує на замовлення Миколи Потоцького алегоричні кам’яні фігури, встановлені згодом на аттику Бучацької ратуші. У Бучацькій готичній фарі 1379 року, робить два вівтарі: Св. Тадея та Св. Миколая. Йосиф Потоцький замовляє для Монастириського парафіяльного костелу Великий вівтар з фігурами архангелів. Для церкви Св.Покрови в Бучачі виконує іконостас, амвон, вівтарі Св.Миколи та Вознесіння Богоматері з алегоричними фігурами Віри, Мужності, Товія та невизначеною жіночою фігурою.
1750 — в околиці Бучача встановлена велика кам’яна фігура Яна Непомука.
1751 — неподалік фігури Яна Непомука встановлена кам’яна фігура Богоматері.
З травня 1751 р.— священик вівтаря Св. Тадея Адальберт Собєцкі у костелі Бучача благословив шлюб між шляхетним Іоанном Георгієм Пінзелем, вівтарним скульптором, та Маріанною Єлизаветою Кейтовою, вдовицею (дівоче прізвище Маєвська).
4 червня 1752 р. — Адальберт Собєцкі охрестив іменем Бернарда сина «шляхетного Григорія (очевидно, записано помилково — Б.В.) Пілзе та Маріанни, законного подружжя».
Перша половина 1750-х. — Пінзель виконує в Городенківському костелі о. Місіонерів п’ять дерев’яних вівтарів. Зроблена також фігура «Св. Фелікс з Дитям» для монастиря сестер Милосердя в м. Маринопіль.
1757 р. — Пінзель отримує 990 золотих за виконання разом з Іоанном Георгієм Гертнером у Львівському костелі о.Тринітарів двох вівтарів Патріархів. Додатково для цих вівтарів робить невеликі фігури Яна Непомука та Св. Якима.
Друга половина 1750-х р. — Пінзель виконав фігуру «Розп’яття» для костелу Св. Мартина у Львові та «Розп’яття» для Лопатинського костелу.
1759 р. — помер львівський архітектор, партнер Пінзеля Бернард Меретин (Мердерер, Меретіні) з Лугано.
1759 р. — Пінзель проводить роботи у Львівській Архікатедрі св. Юра (архітектор Бернард Меретин). На фасаді в камені виконується кінна фігура Св. Юра та покровителів родини Шептицьких, що займались будівництвом храму, Св. Леона та Св. Атанасія. За роботи отримав 36884,13 зол.
1759 р. — роботи в костелі с. Годовиці: великий вівтар з «Розп’яттям», двома ангелами, Іоанном та Марією, композиціями «Авраам приносить в жертву Ісаака» та «Самсон, що роздирає пащу лева» в натуральну величину.
З червня 1759 р. — у подружжя Пінзелів охрещений другий син, названий Антоном.
1760 р. — Пінзелем проводяться роботи в Парафіяльному костелі в м. Монастириська. Тут створюються вівтарі «Богоматері» з фігурами Якима та Анни, Христа з фігурами пророків, вівтарики Св. Антонія Падуанського та Миколая (з XIX ст. не існують). До нашого часу залишилась фігурка Аарона (парний до неї «Мойсей» був ще в першій половині XX століття). Для містечка Буданова в майстерні створюється Великий вівтар з фігурами Св.Св.Ієроніма, Аугустина, Григорія, Амбросія. Для монастиря о. Васильян в с. Рукомиш біля Бучача створює кам’яну фігуру Св. Онуфрія.