Івана за вбивство, зв’язане з забобонами, засудили на п’ятнадцять років… Значить, для нього – довічно… Але він далі вірить, що вбив упиря і врятував село, зберіг щастя Маринки…
Софія Яблонська
![Антологія української фантастики XIX–ХХ ст. pic_18.png](https://litlife.club/books/286103/read/images/pic_18.png)
1907 р., с. Германів, Галичина – 1971 р., Франція.
Закінчила Львівську торгівельну школу, 1927 р. виїхала до Парижа, а звідти до Марокко, Єгипту, Цейлону, відвідала Лаос, Камбоджу, Таїланд, Малайзію, Індонезію, побувала на Таїті, в Австралії та Новій Зеландії. 15 років прожила у Китаї. 1950 р. повернулася до Европи, мешкала на острові Нуармутьє у Франції.
Свої репортажі з подорожей друкувала у журналах «Жіноча Доля» та «Нова Хата», окремими виданнями з’явилися «Чар Марокко» (1932), «З країни рижу та опію» (1936), «Далекі обрії» (1939), які були перекладені французькою. Проза увійшла до збірки «Дві ваги – дві міри» (1972), звідки походить оповідання «Зачарований рік».
Загинула в автомобільній катастрофі. Похована на острові Нуармутьє.
Зачарований рік
Цього року я так скоро не забуду, бо це був дійсно зачарований рік. Хтось, може, усміхнеться, хтось не повірить, зате я вже не всміхаюся, коли якийсь китаєць радить мені «цього не робити» або «того не рухати».
Вся історія почалася дуже наївно. Я купила в антикваря два старовинні костюми, зовсім незнаного походження, – якогось провінціяльного мандарина та, мабуть, його жінки. Ці костюми були такі гарні, що мені шкода було лишати їх у скрині, я хотіла мати їх постійно перед очима. Спершу я повісила їх на стінах коридору, але так розвішені вони не давали повного ефекту.
Раз, гуляючи по місті, я знайшла досі незнайому мені робітню плетених із бамбусу манекенів. З білими розмальованими обличчями, з волоссям на голові, з руками і нігтями на пальцях та ногами у розмальованих чоботях вони виглядали «як живі». Я зараз рішила замовити собі два подібні манекени – чоловіка та жінку, з наміром одягнути їх у мої костюми.
Кілька днів пізніше старий китаєць, сам мистець, приніс мені їх додому. При розплаті, цікавий, він несміливо запитав:
– Це для якої паґоди?
– Для ніякої паґоди, – я лишу їх у себе!..
– Ось як, – відповів він поволі, очевидно здивований.
– Чому для паґоди? – запитала я. – Чи це, може, ваші боги?
– Це ґенії, духи паґоди, – відповів він та швиденько відійшов, чомусь двічі голосно замикаючи за собою двері.
Зате я навіть була зраділа. Ось буду мати аж двох ґеніїв у хаті, може, хоч вони матимуть на мене добрий вплив, може, якраз вдасться написати щось «ґеніяльного», подумала я жартом.
При вдяганні моїх «ґеніїв», я помітила якусь незвичайну нехіть у нашого роботящого слуги. Він відмовився помогти мені під претекстом недуги. Це мене тим більше здивувало, що годину пізніше я бачила, як він прав нашу білизну із щоденним запалом. Зрештою, я сама без труду приодягла їх, причесала та поставила на варті у коридорі з обох боків входових сходів. Тим разом ефект був незвичайний. У півтемряві коридору вони обоє виглядали, як жива мандаринська пара.
Коли мій муж вернувся з бюра, я здолу чула його довгий сміх та була рада, що несподіванка так мені вдалася.
Він сміявся, піднімаючись сходами, та ще дужче, відчиняючи двері моєї кімнати.
– З тобою справді не можна нудьгувати, – гукнув він із порогу. – Завжди маєш нові, несподівані помисли, – додав крізь сміх.
– Правда, що вдалися вони мені?
– Ще й як! Уяви собі, що входячи у коридор, я думав, що це якісь твої гості шукають входу наверх. Здалека я ввічливо вклонився їм та навіть хотів був по-модерному подати руку. Ха-ха-ха…
– Ось що тебе аж так розсмішило!
– Певно, що розсмішило. Це не вони, а я перед ними виглядав на випхану куклу… Вони ж навпаки – мовчазні й суворі – дивилися на мене своїми незворушними очима… Хоча мені на мить здалося, що це навіть їх розсмішило, – ледве помітна усмішка довкола уст…
– Не уявляєш собі, яка я рада, що навіть ти, «старий китаєць», купився на мій жарт. Тепер я переконана, що иньших ще легше буде обдурити. Тільки не кажи нікому про це і слова! Побачиш здивування наших гостей, бо з цієї нагоди я маю намір завтра дати прийняття. Побачиш, що буде весело, незважаючи на комуністів!
Це було тоді, коли в Китаї ще не було війни з японцями, а тільки з комуністами, що заворушували цілий край. Вони якраз наближалися до нашого Юнан-Фу.
На другий день перед обідом справді було весело. Реакція кожного з наших гостей була инакша. Одні поводилися подібно, як мій муж, здалека ще уклонами вітали, мов наших гостей, иньші брали їх за церемонно зодягнених слуг та подавали їм свої плащі, а ще иньші – протирали собі очі, чи це не привид. Сміху було чимало, а я навіть вирішила посадити моїх мандаринів за стіл на гонорних місцях.
– Цього краще не робіть, пані, – порадив мені наш новий знайомий, французький консул з Пекіну, – їх краще не наражати собі!
– Але ж бо я не маю найменшого наміру наражати їх собі, навпаки, я навіть буду пити шампанське на їх здоров’я.
– Ну-ну, а я все ж раджу вам не жартувати з ними.
– Забобони, бачу, теж заразливі, – відповіла я легковажно.
Та ми сіли до столу таки з манекенами, які, на жаль, не могли сісти з огляду на їх круглу солідну будову, та мусили вдоволитися тим, що перестояли перед кріслами цілий час обіду.
На моє здивування, їхня присутність поміж нами замість підняти загально веселий настрій, нараз навела на гостей якогось спліну. Усі по черзі оповідали найдивачніші сумні та «забобонні» історії з їхнього довгого побуту в Китаї. Наш новий знайомий, який сидів побіч мене, почав перший:
– Гляньте на них! Навіть ці випхані китайці мають іронічний та легко критичний вираз у нашому товаристві. Мовби навіть вони судили нас та наче б казали: «Не ми, а ви дикуни без культури!..» Кілька хвилин тому пані дому жартом назвала мене забобонним, хоч я запевняю вас, що колись, коли й я був новиком у Китаї, я теж ставився до усіх їхніх «містерій» з подібною до вашої самопевністю та з подібним реалізмом. Збагачений власним досвідом, я згодом позбувся цього, навіть зовсім переконався, що краще їх шанувати, ніж виставляти на сміх.
– Щось незвичайного трапилось вам? – запитала я.
– Незвичайного нічого, тільки кілька вислідів моєї власної необережности. Якщо це вас цікавить, то я попробую розповісти вам, хоч попереджую, що це зовсім невесела пригода. Бачите, спочатку ми теж були поназбирували повно китайської старовини та приобрали нею цілу нашу хату, однак теж, як і ви, до деяких речей та порад ми не ставилися досить поважно!.. – Нараз він затявся, очевидно, не радий далі оповідати свою пригоду.
– До яких саме речей? – старалася я все ж таки видерти від нього «цікаву пригоду».
– Наприклад, до зображення Будди. Один китаєць, знаючи нашу слабість до старовинного китайського мистецтва, подарував нам досить велику голову Будди із бронзи. На жаль, нам вона видалася досить буденна, навіть трохи груба, й цього вистачало, щоб ми перестали цікавитися нею, ми навіть залишили її побіч вішалки у коридорі. Наш синок зараз же зайнявся нею, знаючи, що в його кімнаті та в коридорі не може бути нічого забороненого для нього. Він почав бавитися нею з найвищим захопленням, став возити її у свому візочку, завивати її у пеленки та розмальовувати її пастелями. Не раз теж траплялося, що наші неуважні гості кидали на цю голову свої капелюхи… Одного дня до мене зайшов мій друг, китайський міністр освіти, та, роздягаючись у коридорі, якраз побачив на голові Будди якогось, видно, забутого капелюха.
«Бачу, ви европеїзуєте навіть нашого Будду, вбираєте його у “фільци”», – завважив він скептично.
«Ви, як завжди, дотепні, це очевидно тільки помилка, – старався я виправдатися. – Це, мабуть, зробив мій бой через неувагу…»
«Це мене дуже дивує. Ваш бой чейже китаєць, не правда ж? А наші навіть найзвичайніші кулі[90] мають велику пошану, а якщо не пошану, то найменше безграничну боязнь перед своїми богами!..»
90
Кулі – вантажник.