Кухар-окультист поринув у мовчання, підпер голову руками й дивився на мокрий, залитий стіл.
Штабс-фельдфебель молов далі язиком щось таке, в чому не було ні голови, ні хвоста.
— Збіжжя зникло з полів, пропало, — in dieser Stimmung erhielt er Einladung und ging zu ihr[172], — зелені свята бувають навесні.
Фельдфебель Ванек барабанив по столу, пив і інколи згадував, що на нього біля складу чекають десять солдатів і взводний.
На цю згадку він щоразу всміхався сам до себе і махав рукою.
Коли він пізно вночі повернувся до канцелярії одинадцятої маршової роти, то застав Швейка біля телефону.
— Існуюча форма — це небуття, а небуття — це існуюча форма, — вирік Ванек, не роздягаючись ліг на койку і вмить заснув.
Швейк, не відходячи, сидів біля телефону, бо надпоручник Лукаш, який години дві тому дзвонив йому з наради у полковника, забув сказати, що він може відійти від телефону.
Потім з ним по телефону говорив взводний Фукс. Він весь той час не лише марно чекав з десятьма солдатами на фельдфебеля-рахівника, але навіть установив, що й склад замкнений.
Нарешті Фукс кудись пішов, а десять рядових один по одному повернулися до свого барака.
Часом Швейк розважався тим, що брав трубку і слухав. Це був телефон якоїсь нової системи, його саме запроваджували в армії, і він мав ту перевагу, що дозволяв досить ясно і виразно чути чужі телефонні розмови по цілій лінії.
Обоз лаявся з артилерійськими казармами, сапери погрожували військовій пошті, полігон гаркав на підрозділ кулеметників.
А Щвейк сидів і сидів біля телефону…
Нарада у полковника тривала.
Полковник Шредер розвивав найновіші теорії польової служби і, головне, підкреслював важливість мінометів.
Перескакуючи з теми на тему, він говорив про те, який вигляд мав два місяці тому на півдні й на сході фронт, плів про важливість точної координації дій окремих частин, про отруйні гази, про обстріл ворожих літаків, про постачання фронтових команд, а далі перейшов до внутрішніх стосунків у війську.
Розговорився про ставлення офіцерів до рядових, до старшин, про перебігання солдатів на той бік до ворога, про політичні події, а також про те, що п’ятдесят відсотків чеських солдатів є politisch verdachting[173].
— Jawohl, meine Herren, der Kramarsch, Scheiner und Klofatsch…[174] {151}
Більшість офіцерів тим часом мріяла, щоб дідок перестав нарешті розводити теревені, але полковник Шредер базікав без упину про завдання нових маршбатальйонів, про загиблих офіцерів полку, про цепеліни, «іспанських вершників»[175], про присягу.
Це останнє нагадало надпоручникові Лукашу, що тоді, коли весь маршбатальйон складав присягу, в ній не брав участі бравий вояк Швейк, бо в ту пору сидів у дивізійному суді.
І раптом це його розсмішило. Це був напад якогось істеричного сміху, який заразив кількох офіцерів по сусідству і привернув увагу полковника саме тоді, коли той перейшов до досвіду, здобутого при відступі німецьких армій в Арденнах. Переплутавши все, він закінчив:
— Панове, тут нема чого сміятися.
Потім усі пішли до офіцерського клубу, бо полковника Шредера викликав до телефону штаб бригади.
Швейк і далі дрімав біля телефону, аж раптом його розбудив дзвінок.
— Алло, — почув він, — говорить полкова канцелярія.
— Алло, — відповів Швейк. — Тут канцелярія одинадцятої маршової роти.
— Не затримуй, — почув голос, — візьми олівець і пиши. Прийми телефонограму. Одинадцята маршова рота…
Далі йшли одне по одному якісь речення в дивовижному хаосі, бо водночас на лінії говорили дванадцята і тринадцята маршові роти, а телефонограма зовсім загубилася в тому вихорі звуків. Швейк не зрозумів ані слова. Врешті втихло, і він почув:
— Алло, алло! Тепер перечитай і не затримуй!
— Що я маю перечитати?
— Що маєш перечитати? Ах ти, дурний осле! Телефонограму!
— Яку телефонограму?
— Чорти б тобі марша грали, чи ти глухий, чи що? Телефонограму! Я ж тобі її диктував, йолопе!
— Я нічого не чув, хтось втручався в нашу розмову.
— Ти, мавпо нещасна, то ти думаєш, я ще буду з тобою бавитися! Приймеш телефонограму чи ні? Маєш олівець і папір? Кажеш, нема? Ах ти, тварюко. Кажеш, почекати, поки знайдеш? Ну й вояк! Так що, вже знайшов? Кажеш, уже готовий? Нарешті з печі зліз! Може, ти для цього парадний мундир начепив? Ну, слухай: Elfte Marschkompanie…[176] Повтори!
— Elfte Marschkompanie…
— Kompaniekommandant…[177] Написав? Повтори!
— Kompaniekommandant!..
— Zur Besprechung morgen…[178] Готовий? Повтори!
— Zur Besprechung morgen…
— Um neun Uhr. Unterschrift[179]. Ти знаєш, що таке Unterschrift, мавпо? Це підпис. Повтори.
— Um neun Uhr. Unterschrift. Ти знаєш, що це таке Unterschrift, мавпо, це — підпис.
— Ну й йолоп! Отже, підпис: оберст Шредер, теля, Маєш? Повтори.
— Оберст Шредер, теля.
— Добре, бараняко. Хто прийняв телефонограму?
— Я.
— Чорт тебе побери, хто це я?
— Швейк. Буде ще щось?
— Слава тобі боже, вже нічого. Але тобі годилося б називатися Ослом. Що у вас нового?
— Нічого. Все по-старому.
— А ти й радий, правда? У вас, кажуть, там когось прив’язували?
— Денщика пана обер-лейтенанта. Зжер його обід. Не знаєш, коли їдемо?
— Знайшов що спитати! Цього й сам дідок не знає. На добраніч. А блохи там у вас є?
Швейк відклав трубку і почав будити фельдфебелярахівника Ванека. Той скажено відбрикувався, а коли Швейк почав його торсати, вдарив його в ніс. Потім ліг долілидь і в усі боки хвицав ногами.
Але Швейкові все ж таки вдалося настільки розбуркати Ванека, що той, протираючи очі, нарешті обернувся навзнак і перелякано спитав, що трапилося.
— Власне, нічого, — відповів Швейк. — Я тільки хочу з вами порадитися. Ось тільки що передали телефонограму, що завтра о дев’ятій годині пан обер-лейтенант Лукаш має знову прийти на нараду до пана полковника. Я тепер не знаю, як мені бути. Чи треба бігти й повідомити його про це зараз, чи аж уранці? Я довго вагався, будити вас чи ні, ви так гарно хропли, але потім подумав, що ж тут такого, треба ж порадитися…
— Ради бога, дайте мені поспати, — застогнав Ванек, позіхаючи на весь рот. — Підете туди аж уранці, а мене не будіть!
Перевалився на бік і тієї ж миті заснув.
Швейк знову підійшов до телефону, сів, поклав голову на стіл і почав дрімати. Пробудив його дзвінок.
— Алло, одинадцята маршова рота?
— Так, одинадцята маршова рота. Хто там?
— Тринадцята маршова. Мене щось довго не змінюють. Глянь на годинник. Не знаю, котра година, а телефонної станції не можу докликатися.
— У мене стоїть.
— То в тебе так, як і в мене. Ти не знаєш, коли їдемо? Ти не говорив з полковою канцелярією?
— Вони там ніякого біса не знають, як і ми.
— Не грубіяньте, панночко! Ви вже дістали консерви? Наші туди ходили й не принесли нічого. Склад був зачинений.
— Наші теж прийшли з порожніми руками.
— Це взагалі зайвий переполох. Як ти думаєш, куди ми поїдемо?
— В Росію.
— Я думаю, що скоріше в Сербію. Це побачимо аж у Пешті. Якщо повезуть праворуч, так Сербія, а якщо ліворуч — Росія. Маєте вже речові мішки? Кажуть, що тепер підвищать платню. Ти граєш у фрішефіре[180]? Граєш? То приходь завтра. Ми товчемо кожного вечора. Скільки вас там сидить біля телефону? Ти сам? То начхай на це і лягай спати. Там у вас дивні порядки. Ти, мабуть, надибав на це, як сліпий на стежку? Ну, нарешті, прийшли мене змінити. Хропи на здоров’ячко.
172
В такому настрої він дістав запрошення і пішов до неї (нім.).
173
Політично неблагонадійні (нім.).
174
Так, панове, Крамарж, Шейнер і Клофач… (нім.)
175
Пересувні дротяні перешкоди.
176
Одинадцята маршова рота (нім.).
177
Ротному командирові (нім.).
178
Завтра вранці на нараду (нім.).
179
О дев’ятій годині ранку. Підпис (нім.).
180
Гра в карти.