- Альо, кицюню! - загорлав найп’яніший з чоловіків з того боку вулиці. - Хильнути хочеш? Кидай свого рудого і йди до нас!
- Пішли десь посидимо, - швиденько запропонувала Герміона, бо Рон уже й рота роззявив, щоб крикнути щось у відповідь. - Дивіться, отут непогано, ходімо!
Це була невеличка й занедбана нічна кав’ярня. Легкий шар жиру блищав на пластику столиків - зате всередині нікого не було. Гаррі перший ковзнув у кабінку, а Рон сів поруч з ним, якраз навпроти Герміони, яка опинилася спиною до входу, чим явно була невдоволена й озиралася так часто, наче її судомило. Гаррі не подобалося сидіти на місці. Коли вони йшли, то створювалася ілюзія, що в них є якась мета. Він відчував, як закінчується дія багатозільної настійки і руки під плащем набувають звичної форми і розміру. Вийняв з кишені окуляри й надів.
Минула одна-дві хвилини, і Рон сказав:
- Знаєте, а «Дірявий казан» звідси недалеко, це ж на Черінґ-Крос...
- Роне, нам не можна! - негайно заперечила Герміона.
- Та ми туди підемо не ночувати, а тільки рознюхаємо, що діється!
- Ми знаємо, що діється! Волдеморт захопив міністерство! Що нам ще треба знати?
- Усе-все, я просто дав ідею!
І знову запала напружена тиша. Підійшла, жуючи жуйку, офіціантка, і Герміона замовила два капучіно. Оскільки Гаррі був невидимий, то було б дивно, якби вони замовили щось і для нього. В кав’ярню зайшло двоє дебелих роботяг, вони ледве втислися в сусідню кабінку. Герміона заговорила пошепки:
- Треба знайти якесь тихе місце, роз’явитися й податися за місто. А звідти вже пошлемо вістку Орденові.
- А ти що, вже вмієш робити балакучого патронуса? - запитав Рон.
- Я багато над цим працювала й думаю, що зумію, - відповіла Герміона.
- Головне, щоб це нашим не зашкодило, хоч їх, можливо, вже заарештували. Господи, яка гидота, - скривився Рон, сьорбнувши пінної, сіруватої кави.
Офіціантка це почула, окинула Рона злісним поглядом і пішла до нових клієнтів брати замовлення. Гаррі побачив, як один з роботяг, білявий здоровань, махнув на офіціантку, щоб відійшла. Та обурено на нього витріщилась.
- Може, йдемо звідси, не хочу я пити ці помиї, - сказав Рон. - Герміоно, а ти маєш маґлівські гроші, щоб заплатити?
- Маю. Ще перед «Барлогом» я зняла всі гроші з рахунку, якийсь дріб’язок, - Герміона зітхнула і потяглася до сумочки.
Роботяги зробили однакові рухи, і Гаррі миттєво відтворив їх, навіть не усвідомивши, що робить. Усі троє вихопили чарівні палички. Рон, котрий на кілька секунд пізніше збагнув, що діється, кинувся через стіл і штовхнув Герміону на лаву. Потужні смертежерські закляття розтрощили кахлі на стіні - там, де щойно була Ронова голова, а Гаррі, й досі невидимий, крикнув:
- Закляктус!
Білявого здорованя-смертежера вдарило в лице струменем червоного світла і він упав непритомний. Його напарник не бачив, хто випустив закляття, тому знову націлився в Рона. З кінчика його чарівної палички вилетіли блискучі чорні мотузки і обв’язали Рона з голови до п’ят. Офіціантка заверещала й кинулася до дверей. Гаррі випустив у смертежера з перекошеним лицем, який зв’язав Рона, ще одне приголомшливе закляття, проте не влучив і воно зрикошетило од вікна й дісталося офіціантці, яка бухнулася мішком перед самими дверима.
- Експульсо! - заревів смертежер, і стіл, за яким стояв Гаррі, розлетівся на друзки. Вибуховою хвилею його жбурнуло об стіну, і Гаррі відчув, що паличка вислизає з руки, а плащ спадає з плечей.
- Петрифікус тоталус! - закричала звідкілясь Герміона, і смертежер повалився, наче статуя, з хрускотом приземляючись лицем прямо на мішанину з битої порцеляни, розтрощеного стола й розлитої кави. Герміона, трясучись, як у пропасниці, і струшуючи з волосся скалки скляної попільнички, вилізла з-під лавки.
- Д-діфіндо, - вона націлила паличку на Рона, і він аж заревів з болю, бо його джинси роздерлися на коліні і там виник глибокий поріз. - Ой, вибач, Роне, руки тремтять! Діфіндо!
Розрізані мотузки впали додолу. Рон звівся на ноги і потрусив затерплими руками. Гаррі підняв з підлоги чарівну паличку й поліз через уламки й скалки до білявого здорованя-смертежера, що лежав розпластаний на лаві.
- Я мав би його впізнати, він був тієї ночі, коли загинув Дамблдор, - сказав Гаррі. Перевернув ногою чорнявого смертежера. Очі в того бігали, поглядаючи то на Гаррі, то на Рона, то на Герміону.
- Це Дологов, - упізнав Рон. - Пам’ятаю його зі старих плакатів про розшук. А той здоровило, мабуть, Торфін Роу.
- Яка різниця, як їх звати! - трохи істерично вигукнула Герміона. - Як вони нас знайшли? І що нам тепер робити?!
Якимось чином її паніка очистила думки Гаррі.
- Замкни двері, - звелів він їй, - а ти, Роне, погаси світло.
Він дивився на паралізованого Дологова й швидко міркував. Клацнув замок у дверях. Рон світлогасником занурив кав’ярню в темряву. Гаррі чув, як ті чоловіки, що перед цим дражнилися з Герміони, чіпляються на вулиці до якоїсь іншої дівчини.
- Що нам з ними робити? - прошепотів у темряві Рон до Гаррі, а тоді ще тихіше додав:
- Повбивати їх? Вони б нас повбивали. Щойно ледь це не зробили.
Герміона здригнулася й відступила на крок. Гаррі труснув головою.
- Просто зітремо їм пам’ять, - сказав він. - Так буде краще, бо тоді ми зіб’ємо їх усіх зі сліду. Якщо ж ми цих повбиваємо, то стане ясно, що ми тут були.
- Як скажеш, - полегшено зітхнув Рон. - Тільки я ще ні разу не насилав чарів забуття.
- Я теж, - додала Герміона, - хоч знаю це теоретично.
Вона глибоко вдихнула, щоб заспокоїтись, націлилась чарівною паличкою Дологову в лоб і проказала:
- Забуттятус.
Одразу ж очі в Дологова стали несфокусовані й сонні.
- Блискуче! - зрадів Гаррі й поплескав її по спині. - Тепер візьмися за другого й за офіціантку, а ми з Роном поприбираємо.
- Поприбираємо? - оглянув Рон напівзруйновану кав’ярню. - Навіщо?
- Думаєш, їм не стане цікаво, що тут сталося, коли вони опритомніють у кав’ярні, яка наче побувала під бомбами?
- А, так, ясно...
Рон трохи помучився, доки спромігся витягти з кишені чарівну паличку.
- Не дивно, що вона застрягла! Герміоно, ти запакувала мої старі джинси, вони вже на мене малі.
- Ой, вибач, - прошипіла Герміона, відтягуючи офіціантку подалі від вікна, і Гаррі почув, як вона бурмоче пропозицію, куди мав би запхати свою паличку Рон.
Повернувши кав’ярню до попереднього стану, друзі затягли смертежерів назад у їхню кабінку й посадовили їх, попритулявши до стін, один навпроти одного.
- Як же вони нас знайшли? - не вгавала Герміона, дивлячись на непритомних смертежерів. - Як дізналися, де ми?
Вона глянула на Гаррі.
- Гаррі... ти не думаєш, що на тобі й досі є твій Слід?
- Це неможливо, - заперечив Рон. - За чаклунським законодавством Слід припиняє свою дію в сімнадцять років, його не можна вчепити на дорослу людину.
- Це ти так знаєш, - засумнівалася Герміона. - А що, як смертежери знайшли спосіб почепити Слід на сімнадцятирічного?
- Але ж за минулу добу біля Гаррі не було жодного смертежера. Хто міг почепити на нього Слід?
Герміона нічого не відповіла. Гаррі відчув себе заразним, нечистим: невже смертежери й справді знайшли його саме так?
- Якщо я не можу користуватися чарами, і ви не можете користуватися чарами біля мене, не виказуючи нашого місця перебування... - почав було він.
- Ми тебе не покинемо! - твердо урвала його Герміона.
- Нам треба знайти надійну схованку, - сказав Рон. - Щоб усе обміркувати.
- Площа Ґримо, - запропонував Гаррі.
Двоє його друзів аж роти пороззявляли.
- Не кажи дурниць, Гаррі, туди може проникати Снейп!
- Ронів тато казав, що вони захистилися від нього закляттями... та навіть якщо вони не подіють, - з притиском додав він, бо Герміона вже хотіла було заперечувати, - то й що? Клянуся, я нічого так не прагну, як зустрітися зі Снейпом!