- Ви Сіра Пані?
Вона мовчки кивнула головою.
- Привидка рейвенкловської вежі?
- Саме так.
Її тон не обнадіював.
- Прошу вас, мені потрібна допомога. Розкажіть мені все, що знаєте про втрачену діадему.
Холодна посмішка скривила її вуста.
- Боюся, - відвернулась вона, щоб пливти далі, - що я нічим тобі не допоможу.
- ЗАЖДІТЬ!
Він не збирався кричати, але злість і паніка вже його переповнювали. Глянув на годинник, поки вона ширяла перед ним. До півночі лишалося п’ятнадцять хвилин.
- Це терміново! - з люттю сказав він. - Якщо ця діадема в Гоґвортсі, я мушу негайно її знайти!
- Ти далеко не перший учень, що домагається діадеми, - зневажливо процідила вона. - До мене чіплялися цілі покоління учнів...
- Йдеться не про оцінки! - крикнув Гаррі. - Йдеться про Волдеморта... про те, щоб його здолати... чи вас це не цікавить?
Вона не могла почервоніти, але її прозорі щоки потемніли, а голос зазвучав роздратованіше, коли вона відповіла:
- Авжеж, я... та як ти смієш припускати?..
- Тоді поможіть мені!
Вона втрачала самовладання.
- Це... це не питання... - почала вона затинатися. - Діадема моєї матері...
- Вашої матері?
Вона розсердилася на саму себе.
- За життя, - сказала вона негнучким голосом, - я була Геленою Рейвенклов.
- То ви її дочка? Тоді ви маєте знати, що сталося з діадемою!
- Хоч діадема й дарує мудрість, - вона явно намагалася себе опанувати, - та я сумніваюся, що вона допомогла б тобі здолати чаклуна, який називає себе лордом...
- Та я ж вам уже казав, що не збираюся її носити! - розлючено урвав її Гаррі. - Нема коли пояснювати... але якщо вам не байдужий Гоґвортс, якщо ви хочете, щоб було покінчено з Волдемортом, то розкажіть усе, що знаєте про діадему!
Вона незворушно висіла в повітрі, дивлячись на нього, і Гаррі почала охоплювати безнадія. Якби їй було щось відомо, то вона б розповіла про це Флитвіку чи Дамблдору, котрі, мабуть, не раз її розпитували. Він похитав головою і повернувся, щоб іти, коли вона ледь чутно промовила:
- Я вкрала материну діадему.
- Ви... що ви зробили?
- Я вкрала діадему, - повторила пошепки Гелена Рейвенклов. - Хотіла стати розумнішою, впливовішою за рідну матір. Я втекла з діадемою.
Він не знав, як йому вдалося завоювати її довіру, та й не питав про це. Він просто уважно слухав, а вона розповідала:
- Кажуть, мати не зізналася, що діадема зникла, а вдавала, ніби коштовність усе ще в неї. Вона приховувала втрату й мою жахливу зраду навіть від інших засновників Гоґвортсу.
- А тоді мати занедужала... смертельно занедужала. Попри все моє віроломство, вона жадала знову зі мною побачитися. Послала одного чоловіка, що давно мене любив, хоч я й відхилила всі його залицяння, щоб той мене знайшов. Знала, що він не заспокоїться, поки не доб’ється свого.
Гаррі чекав. Вона важко зітхнула й відкинула назад голову.
- Він вистежив мене в лісі, де я переховувалась. Коли я відмовилася з ним повертатися, він знавіснів. Барон мав дуже запальну вдачу. Розлючений моєю відмовою і заздрячи моїй свободі, він пронизав мене ножем.
- Барон? Тобто?..
- Так, Кривавий Барон, - підтвердила Сіра Пані й відхилила плащ, щоб показати темну рану на грудях. - Коли ж він побачив, що накоїв, то відчув муки каяття. Схопив той самий ніж і вбив - себе. І ось уже багато століть він носить ланцюги як символ каяття... а як же інакше, - додала вона з гіркотою.
- А... а діадема?
- Залишалася там, де я її заховала, коли почула, що барон бреде лісом, шукаючи мене. В одному дуплистому дереві.
- У дуплистому дереві? - перепитав Гаррі. - Якому саме дереві? Де це було?
- У лісі в Албанії. У безлюдному місці, котре, як я гадала, буде недосяжне для моєї матері.
- В Албанії, - повторив Гаррі. З хаосу й плутанини почав з’являтися сенс, і тепер він розумів, чому вона розповіла йому те, чого не хотіла казати Дамблдорові і Флитвіку. - Ви вже комусь розповідали цю історію? Якомусь іншому учневі?
Вона заплющила очі й кивнула.
- Я ж... і гадки не мала... він був такий... улесливий. Здавалося, що... все розумів... і співчував...
Так, подумав Гаррі, Том Редл добре розумів бажання Гелени Рейвенклов оволодіти легендарними речами, на які вона мала дуже мало прав.
- Ну, ви не єдина, з кого Редл зумів витягти потрібне йому, - пробурмотів Гаррі. - Коли він чогось прагнув, то вмів знайти підхід...
Отже, Волдеморт спромігся лестощами виманити в Сірої Пані інформацію про те, де лежить втрачена діадема. Він подався в той далекий ліс і забрав діадему зі схованки, можливо, відразу після того, як покинув Гоґвортс, ще перед тим, як почав працювати в «Борджина і Беркса».
І чи не згадав Волдеморт ті глухі албанські ліси, коли набагато пізніше шукав надійного сховку, щоб залягти на довгі десять років?
Проте діадему, відколи вона стала його безцінним горокраксом, він не залишив у скромному дереві... ні, діадема таємно повернулася до свого справжнього дому, і Волдеморт мусив заховати її десь тут...
- ...того вечора, коли прийшов проситися на роботу! - вигукнув Гаррі, завершуючи свою думку.
- Я перепрошую?
- Він заховав діадему в замку того вечора, коли просив у Дамблдора дозволу тут викладати! - пояснив Гаррі. Висловивши думку вголос, він нарешті збагнув сенс усього. - Він заховав діадему по дорозі до кабінету Дамблдора, або ж коли з нього вертався! Хоч він, мабуть, домагався викладацької посади ще й з іншої причини - він би тоді зміг украсти ще й Ґрифіндорів меч... дякую вам, дякую!
Гаррі залишив її в повітрі цілком збентежену. Завертаючи за ріг коридору, що вів у вестибюль, він ще раз глянув на годинник. До півночі залишалося п’ять хвилин, а він, хоч і знав тепер, що було останнім горокраксом, ні на крок не наблизився до розгадки, де саме він схований...
Багато поколінь учнів не зуміли знайти діадему. Це могло означати, що вона не у рейвенкловській вежі... але якщо не там, то де? Яку схованку міг виявити Том Редл у Гоґвортському замку, котра, на його думку, зберегла б таємницю навіки?
Занурений у розпачливі роздуми, Гаррі завернув за ріг, та не встиг ступити й кілька кроків, як вікно ліворуч відчинилося з оглушливим тріском і брязкотом. Він відскочив, а в вікно влетіло чиєсь велетенське тіло і вгатилося в протилежну стіну. Від цієї істоти зі скавулінням від’єдналося щось велике й волохате, і це щось стрибнуло на Гаррі.
- Геґріде! - закричав Гаррі, відбиваючись від вовкодава Ікланя, що намагався його лизнути, а величезна бородата постать Ікланевого господаря почала спинатися на ноги. - Що за?..
- Гаррі, ти осьо тут! Ти - тут!
Геґрід нахилився, швиденько обійняв Гаррі - аж у того затріщали ребра - і побіг назад до розбитого вікна.
- Файний хлопчик, Ґропику! - заревів він кудись униз. - За хвильку побачимось, будь си мені чемний!
За Геґрідовою спиною Гаррі побачив, як темряву ночі розкололи далекі спалахи світла, і почув дивний пронизливий крик. Зиркнув на годинник. Настала північ. Почався бій.
- Шляк би його трафив, Гаррі, - важко дихав Геґрід, - це вже? Пора до бою?
- Геґріде, звідки ти взявся?
- Та почув оно Відомо-Кого аж у печері, - похмуро пояснив Геґрід. - Голосно ж він кричєв, га? «Як не віддасте Поттера, то ваш час мине опівночі». Але ж я знав, шо ти тут і шо має бути. Та годі вже, Ікланю! Ну, то ми всі й прийшли - я, Ґропик, Іклань. Прорвали всі ті кордони коло лісу. Ґропик ніс нас обох - Ікланя й мене. Я йому звелів занести мене в замок, то він і всадив мною у се віконце, дай йому Боже здоровлячка. Хоч я й не зовсім те мав на увазі, але... а де Рон і Герміона?
- Я й сам, - відповів Гаррі, - хотів би це знати. Ходім.
Вони квапливо рушили коридором. Іклань вистрибував довкола них. Гаррі чув скрізь у коридорах метушню, тупотіння ніг і крики, а з вікон було видно, як вдалині на темних шкільних угіддях спалахує світло.