- Що-що?
Амікус підійшов до професорки Макґонеґел упритул, його пика була за кілька дюймів від її лиця. Вона не відступила ні на крок, а просто дивилася на нього так, ніби він був прилиплим до кришки унітазу лайном.
- Твого дозволу ніхто не питатиме, Мінерво Макґонеґел. Твій час минув. При владі зараз ми, і ти мене підтримаєш або заплатиш за все сповна. - І він плюнув їй у лице.
Гаррі зірвав плащ-невидимку, підняв чарівну паличку і сказав:
- Цього не треба було робити.
Амікус різко обернувся, а Гаррі крикнув:
- Круціо!
Смертежера підкинуло. Він звивався на льоту, як потопельник, він метався й завивав з болю, а тоді з брязкотом і дзвоном розбитого скла вгатився в книжкову шафу й гепнувся, зіжмаканий і непритомний, на підлогу.
- Тепер я розумію, що мала на увазі Белатриса, - сказав Гаррі, в голову якому шугонула кров, - цього треба по-справжньому захотіти.
- Поттер! - прошепотіла професорка Макґонеґел, хапаючись за серце. - Поттере... ти тут! Що?.. Як?.. - Вона намагалася себе опанувати. - Поттере, це було безглуздя!
- Він на вас плюнув, - сказав Гаррі.
- Поттере, я... це було дуже... дуже галантно з твого боку... але невже ти не розумієш?..
- Я все розумію, - заспокоїв її Гаррі. Якимось чином її паніка заспокоїла його самого. - Професорко Макґонеґел, сюди наближається Волдеморт.
- О, хіба нам уже можна називати його ім’я? - з цікавістю визирнула з-під плаща-невидимки Луна. Поява ще однієї вигнанки остаточно збила з пантелику професорку Макґонеґел. Вона хитнулася, відступила на кілька кроків і впала в найближче крісло, хапаючись за комір свого старого картатого халата.
- Навряд чи зараз має значення, як його називати, - сказав Гаррі Луні, - він і так уже знає, що я тут.
У віддаленому закутку свідомості, в тій її частині, що була поєднана з почервонілим і пекучим шрамом, він бачив, як Волдеморт швидко лине поверхнею темного озера в примарному зеленому човні... він майже доплив до острівця, де стояла кам’яна чаша...
- Тобі треба тікати, - прошепотіла професорка Макґонеґел. - Негайно, Поттере, і якнайшвидше!
- Я не можу, - заперечив Гаррі. - Я мушу дещо зробити. Пані професорко, ви не знаєте, де діадема Ровіни Рейвенклов?
- Д-діадема Рейвенклов? Авжеж, не знаю... хіба ж її не було втрачено багато віків тому? - Вона випросталася в кріслі. - Поттере, це було божевілля, страшенне божевілля з твого боку - проникати в замок...
- Я мусив, - сказав Гаррі. - Пані професорко, тут сховано одну річ, яку я повинен знайти, і це може бути діадема... якби ж я міг поговорити з професором Флитвіком...
Засовався, забряжчав склом Амікус. Він очунював. Перш, ніж Гаррі чи Луна встигли щось зробити, професорка Макґонеґел встала, націлила чарівну паличку на напівпритомного смертежера й сказала:
- Імперіо.
Амікус підвівся, підійшов до сестри, забрав її чарівну паличку, потім слухняно почовгав до професорки Макґонеґел і вручив їй цю паличку разом зі своєю. А тоді ліг на підлогу біля Алекти. Професорка Макґонеґел знову змахнула чарівною паличкою - і не знати звідки виникла мерехтлива срібляста мотузка, що по-зміїному обвилася навколо брата й сестри, міцно зв’язавши їх докупи.
- Поттере, - професорка Макґонеґел обернулася до нього, цілком байдужа до парочки Керроу, - якщо Той-Кого-Не-Можна-Називати справді знає, що ти тут...
На цих її словах Гаррі пронизала несамовита, буквально відчутна на дотик, лють, через неї шрам спалахнув пекучим вогнем, і він на цілу секунду зазирнув у чашу, зілля в якій стало прозоре... і побачив, що на дні немає золотого медальйона...
- Поттере, що з тобою? - пролунав чийсь голос, і Гаррі отямився. Він хапався за Лунине плече, щоб утриматися на ногах.
- Часу все менше, Волдеморт наближається. Пані професорко, я дію за наказом Дамблдора, я мушу знайти те, що він доручив мені знайти! Тільки треба вивести з замку всіх учнів, поки я тут шукатиму... Волдеморт полює на мене, проте він, не вагаючись, убиватиме всіх, хто потрапить йому під руку, особливо зараз... - «Зараз, коли він знає, що я нищу його горокракси», - подумки закінчив речення Гаррі.
- Ти дієш за наказом Дамблдора? - вражено перепитала професорка й випросталася на повен зріст.
- Ми захистимо школу від Того-Кого-Не-Можна-Називати, поки ти шукатимеш цю... цю річ.
- Хіба це можливо?
- Думаю, що так, - незворушно відповіла професорка Макґонеґел, - ми, викладачі, досить добре володіємо чарами. Я переконана, що ми його затримаємо на якийсь час, якщо докладемо всіх зусиль. Звісно, треба буде щось зробити з професором Снейпом...
- Дозвольте мені...
- ...а якщо Гоґвортс незабаром опиниться в стані облоги і з Темним Лордом біля воріт, то доречно було б забрати звідси якомога більше невинних душ. Якщо врахувати, що за мережею флу ведеться постійне стеження, а явлення в межах школи неможливе...
- Є один вихід, - швидко сказав Гаррі й розповів про тунель, що веде в «Кабанячу голову».
- Поттере, йдеться про сотні учнів...
- Я знаю, пані професорко, але якщо Волдеморт і смертежери зосередяться на школі, їх не цікавитиме, хто там роз’являється з «Кабанячої голови».
- Щось у цьому є, - погодилася вона. Націлила чарівну паличку на парочку Керроу - і на їхні зв’язані тіла впали сріблясті сіті, обвили їх і підняли. Брат і сестра повисли під синьо-золотою стелею, наче дві великі й огидні морські потвори. - Ходімо. Треба попередити вихователів інших гуртожитків. І краще накинь плаща.
Вона покрокувала до дверей і підняла чарівну паличку. З палички вистрибнули три срібні кішки з характерними цяточками навколо очей. Патронуси елегантно бігли попереду, освітлюючи ґвинтові сходи срібним сяйвом, а професорка Макґонеґел, Гаррі й Луна поспішали за ними.
У коридорах, де вони пробігали, патронуси один по одному їх покидали. Поли картатого халата професорки Макґонеґел шелестіли по підлозі. Гаррі й Луна під плащем намагалися не відставати.
Вони вже спустилися на два поверхи вниз, коли до тупотіння їхніх ніг приєдналися ще чиїсь м’які кроки. Гаррі, попри біль у шрамі, почув їх перший. Він почав намацувати в капшучку на шиї Карту Мародера, та не встиг її витягти, як Макґонеґел теж зрозуміла, що вони не самі. Вона зупинилася, підняла чарівну паличку, приготувавшись до двобою, і спитала:
- Хто тут?
- Це я, - відповів тихий голос.
З-за обладунків вийшов Северус Снейп.
Побачивши його, Гаррі закипів ненавистю. Він уже забув окремі деталі Снейпової зовнішності, бо їх витіснила з пам’яті величина його злочинів. Забув, як його масне чорне волосся обрамляло худе лице, забув холодний мертвотний погляд його очей. Снейп був не в піжамі, а в звичній чорній мантії, і теж наготував до бою чарівну паличку.
- Де Керроу? - спокійно запитав він.
- Мабуть, Северусе, там, де ти звелів їм бути, - відповіла професорка Макґонеґел.
Снейп підступив ближче і кинув погляд повз професорку Макґонеґел, ніби знав, що тут є й Гаррі. Гаррі теж тримав чарівну паличку напоготові.
- У мене було враження, - сказав Снейп, - що Алекта затримала якогось непроханого гостя.
- Справді? - перепитала професорка Макґонеґел. - І чому ж у тебе виникло таке враження?
Снейп ледь помітно смикнув лівою рукою, де на його шкірі була витаврувала Чорна мітка.
- Ой, ну аякже, - глузливо сказала професорка Макґонеґел. - У вас, смертежерів, є свої індивідуальні засоби зв’язку, я геть забула.
Снейп удав, що не чує. Його очі уважно оглядали простір навколо неї, він підступав дедалі ближче з таким виглядом, наче сам не розумів, що робить.
- Я й не знав, Мінерво, що сьогодні твоя черга патрулювати в коридорах.
- Тобі щось не подобається?
- Просто мені цікаво, що саме змусило тебе зірватися з ліжка такої пізньої пори?
- Мені здалося, що я почула якийсь галас, - пояснила професорка Макґонеґел.
- Справді? Та ж ніби все спокійно. Снейп зазирнув їй у очі.