Вона поцілувала Персі в щоку, і він пішов. Тоді повернулася до близнюків:
- А ви обидва... дивіться мені, поводьтеся цього року чемно. Якщо я отримаю ще одну сову з повідомленням, що ви... висадили в повітря туалет або...
- Висадили туалет? Та ми до нього й близько не підходимо!
- Але ідея чудова. Дякуємо, мамо.
- Нема чого реготати. І пильнуйте Рона.
- Нема плоблем, ми пло Лонцика подбаємо.
- Заткнися! - повторив Рон. Він був майже такий самий заввишки, як близнюки, а його ніс іще й досі пашів від маминої хустинки.
- Гей, мамо, знаєш що? Вгадай, кого ми зустріли в поїзді?
Гаррі відсахнувся від вікна, аби ніхто не побачив, що він дивиться.
- Пам'ятаєш того чорнявого хлопця на вокзалі біля нас? Знаєш, хто то?
- Хто?
- Гаррі Поттер!
Гаррі почув голос маленької дівчинки.
- Ой, мамо, можна я піду подивлюся на нього в поїзді! Мамусю, будь ласка!..
- Ти вже його бачила, Джіні, а він, бідолаха, не в зоопарку, щоб задивлятися на нього. Фред, це правда? Як ти впізнав?
- Запитав його. Побачив шрам. Він і справді мов блискавка.
- Бідолашка! Не дивно, що він був сам... А я ще дивувалася. Він так чемно запитав, як пройти до платформи.
- То нічого, а от цікаво, чи пам'ятає він, яким був Відомо-Хто?
Мати зненацька посуворішала.
- Фред, я забороняю питати його про це. Навіть не думай. Не треба нагадувати йому про це першого ж дня у школі.
- Добре, не панікуй.
Залунав свисток.
- Біжіть! - гукнула мати, і всі троє хлопців заскочили в поїзд. Потім вихилилися з вікна, мати поцілувала їх на прощання, а сестричка захлипала.
- Не плач, Джіні, ми тобі вишлемо цілу купу сов!
- І гоґвортську накривку для унітазу!
- Джордж!
- Мамо, це жарт!
Поїзд рушив, і Гаррі бачив, як мати махала рукою, а дівчинка, плачучи і сміючись, бігла за поїздом, аж поки той набрав швидкості. Потім зупинилася і теж замахала рукою.
Поїзд завернув, і Гаррі вже не бачив ані дівчинки, ні матері. За вікном пролітали будинки. Гаррі відчув, як його душу виповнює захват. Він не знав, куди їде, але там буде краще, ніж у світі, який він лишав позаду.
Прочинилися двері, й до купе зайшов найменший з рудих хлопців.
- Тут хтось сидить? - запитав він, показуючи на місце навпроти Гаррі. - Ніде місця немає.
Гаррі заперечно похитав головою, і хлопець умостився поруч. Він зиркнув на Гаррі, а тоді швиденько відвернувся до вікна, вдаючи, ніби й не дивився на нього. Гаррі бачив, що в нього на носі ще й досі видніє чорна цятка.
- Гей, Рон! - з'явилися знову близнюки. - Слухай, ми йдемо в середину поїзда, там Лі Джордан має величезного тарантула.
- Добре, - пробурмотів Рон.
- Гаррі, - сказав другий близнюк, - ми ж навіть не назвалися? Фред і Джордж Візлі. А це Рон, наш брат. Ну, до скорого!
- Бувайте! - відповіли Гаррі й Рон. Близнюки зачинили за собою двері купе.
- Ти справді Гаррі Поттер? - відразу вирвалося в Рона.
Гаррі кивнув.
- Ох! А я думав, Фред і Джордж знову жартують, - зрадів Рон. - І ти справді маєш... ну... - і він показав на чоло Гаррі.
Гаррі прибрав пасмо волосся, відкривши шрам-блискавку. Рон витріщив очі.
- То оце тут Відомо-Хто?..
- Так, - кивнув Гаррі, - тільки я нічого не пам'ятаю.
- Нічого? - нетерпляче перепитав Рон.
- Ну, пам'ятаю зелений спалах, а більш нічого.
- Ого! - сказав Рон. Якийсь час він дивився на Гаррі, а тоді, немов схаменувшись, знову відвернувся до вікна.
- У вас у родині всі чарівники? - запитав Гаррі, якому Рон був не менш цікавий, ніж він Ронові.
- Е-е... мабуть, так, - відповів Рон. - Здається, мамин троюрідний брат - бухгалтер, але ми ніколи не згадуємо про нього.
- То ти, напевне, вже знаєш багато чарів.
Візлі вочевидь належали до тих старовинних чаклунських родів, про які говорив той блідий хлопець на алеї Діаґон.
- Я чув, що ти живеш з маґлами, - знову озвався Рон. - Які вони?
- Жахливі... Ну, може, не всі. Але мої тітка, дядько і двоюрідний брат саме такі, краще б я мав трьох братів-чарівників.
- П'ятьох, - поправив Рон, чогось спохмурнівши. - Я вже шостий з нашої родини, хто йде до Гоґвортсу. Можна сказати, мені є на кого рівнятися. Білл та Чарлі вже закінчили школу, Білл був відмінником, а Чарлі - капітаном команди з квідичу. Тепер ось Персі вже староста. Фред і Джордж великі бешкетники, але ж мають високі оцінки і всі вважають їх веселунами. Від мене всі сподіваються того самого, що й від них, але ж мої успіхи нікого не здивують, бо вони були першими. До того ж, як маєш п'ятьох братів, завжди ходиш у дранті. В мене старі мантії Білла, стара чарівна паличка Чарлі і старий пацюк Персі.
Рон витяг з куртки товстого сірого щура, що спав як мертвий.
- Його звати Скеберс, та користі з нього мало, він майже не прокидається. Персі дістав від тата сову, бо став старостою, але вони не спромо... тобто мені дали натомість Скеберса.
Ронові аж вуха почервоніли. Він, здається, вирішив, що бовкнув зайве, бо знову задивився у вікно.
Гаррі не бачив нічого поганого в тому, що хтось не спромігся купити сову. Зрештою, ще місяць тому він узагалі не мав грошей, ніколи в житті, тож і розповів Ронові про те, як був змушений доношувати старий одяг Дадлі, як ніколи не мав подарунків на день народження.
Його розповідь, здається, трохи втішила Рона.
- ...Поки Геґрід мені не сказав, я навіть не знав, що я чаклун, нічого не знав ні про батьків, ні про Волдеморта...
Рон аж захлинувся.
- Що сталося? - запитав Гаррі.
- Ти назвав ім'я Відомо-Кого! - перелякано й водночас захоплено вигукнув Рон. - Від кого-кого, але від тебе я...
- Я називаю це ім'я не тому, щоб видаватися хоробрим чи яким там ще, - пояснив Гаррі. - Я просто ніколи не знав, що цього не можна. Розумієш? Мені так багато треба вивчити! Я певен, - додав він, уперше висловивши те, що останнім часом не давало йому спокою, - я певен, що буду найгіршим у класі.
- Не будеш. Є багато таких, які приходять із маґлівських родин і вчаться досить успішно.
Вони розмовляли, а поїзд лишав позаду Лондон. Тепер він проминав луки, де паслися корови та вівці. Якийсь час хлопці мовчки дивилися на ті поля і стежини поміж ними.
Десь о пів на першу в коридорі почувся брязкіт, і усміхнена жінка з ямками на щоках прочинила двері купе:
- Чогось бажаєте, дітки?
Гаррі, що зранку й ріски в роті не мав, скочив на ноги, а Ронові вуха знов почервоніли, і він пробурмотів, що має з собою сендвічі. Гаррі вийшов у коридор.
У Дурслі він ніколи не мав грошей на солодощі, а тепер, коли в кишенях бряжчали золоті та срібні монети, він був ладен купити стільки батончиків «Марс», скільки зможе донести, але жінка не мала тих батончиків. Натомість вона торгувала горошком на кожен смак «Берті Бот», жуйкою «Друбл», шоколадними жабками, пиріжками з гарбузом, тістечками з казана, локричними паличками та всілякими іншими чудернацькими виробами, яких Гаррі не бачив зроду. Намагаючись нічого не пропустити, він купив усього потрохи й заплатив жінці одинадцять срібних серпиків і сім мідних кнатів.
Рон аж витріщив очі, коли Гаррі приніс те все до купе і вивалив на вільне місце.
- Голодний, мабуть?
- Як вовк, - признався Гаррі, надкусивши гарбузовий пиріжок.
Рон дістав великий згорток і розгорнув його. Там були чотири сендвічі. Він узяв один зі словами:
- Завжди вона забуває, що я не люблю копченого.
- Міняємось, - запропонував Гаррі, простягаючи пиріжок. - Ну?
- Та ти не захочеш його їсти, він такий сухий, - заперечив Рон. - Знаєш, - квапливо додав він, - їй завжди не вистачає часу: адже нас аж п'ятеро.
- Давай, бери пиріжок, - наполягав Гаррі, який раніше ще ніколи нічим не ділився, бо, по суті, й не мав чим і з ким ділитися.
Яка втіха - сидіти з Роном і ласувати всіма купленими пиріжками та тістечками (про сендвічі вони й забули).