— Говорила ти е за мен?
— Каза, че си почтен човек, но ужасен любовник… наистина я обичам, готин.
— Така си и помислих.
— Ако живееш като мен, скачаш от остров на остров и се разправяш само с разни пачаври, когато срещнеш жена като Делия… — замълча, когато леки вълнички разлюляха торпедото. — Опитах се да и помогна.
— Как, Фоулс? Какво направи?
Хайде, Фоулс, разкажи ми за теб, Делия и Океания.
Но англичанинът само поклати глава и каза:
— Знаеш ли къде се намираме сега?
Не сме в Канзас, помисли си Стив.
— Насред Океания, ако някога бъде построена — отвърна Фоулс. — Сграда номер две, казиното, щеше да е точно тук с кабели, които се спускат под ъгъл на триста метра дълбочина. — Фоулс махна в далечината. — Кабелите щяха да са вързани към колони, забити в океанското дъно. Знаеш ли колко сондиране и копаене се иска, колко пластове ще бъдат разместени?
Стив си спомни диорамата в къщата на Грифин. Хотелът и казиното приличаха на три летящи чинии, закотвени на дъното на морето. Чинията, която се намираше най-близо до рифовете, имаше подводни стаи с люкове. На диорамата рибите бяха от плексиглас. Тук бяха живи същества.
— Според проучванията на Грифин теченията ще отнесат отлаганията далеч от рифа.
— Това е в най-добрия случай. Без бурите и разлетия нефт. А Делия разполагаше с противоположни данни.
Пак Делия. Добре, разбрах. Не можеш ли да поведеш, не може и да откраднеш начален удар.
— Делия излъга, нали? — каза Стив. — Не си бил с нея онзи ден да ядеш стриди и да пиеш сангрия, нали?
За миг не се чуваше нищо друго, освен плясъка на вълните в торпедото. Фоулс каза:
— Не исках никой да бъде убит. Реших, че ако някой друг плати на Стъбс повече, отколкото му дава Грифин, той ще спре Океания, но не стана точно така.
— А как стана?
Тогава, и двамата чуха моторницата в далечината. Стив прислони очи от яркото слънце. Едва можа да различи силуета.
— Е, как стана? — повтори той. — Кой плати на Стъбс да се обърне?
Фоулс примижа, опитвайки се да различи лодката.
— Към нас се движи, нали? — Явно се мъчеше да остане спокоен.
— Чакаш ли някого?
Фоулс погледна назад към „Фоли Фарфарата“, която беше закотвена на около миля. Явно преценяваше разстоянието и времето, за което щеше да стигне до корабчето.
— Какво става, Фоулс?
Торпедото се повдигаше и спускаше от лекото вълнение. При всяко спускане наближаващата лодка изчезваше. С всяко издигане се приближаваше по-близо.
— Кажи ми, Фоулс.
— Малко съм късоглед. — Фоулс посочи към лодката. — Какво виждаш?
— Движи се с огромна скорост и се е изправила. Дълга и тънка. Направо за състезания.
Точно като лодката на сателитните снимки, която следеше „Форс мажор“.
— Трябва ли да се връщаме на корабчето, Фоулс?
— Няма значение. Не можем да избягаме. — Гласът му изчезваше.
Ревът се засили. Стив си спомни как „Форс мажор“ наближаваше плажа на Сънсет Кий. Звукът от наближаваща лавина. По-скоро вой, като от реактивен двигател.
— Господи, Фоулс! Какво става, по дяволите?
— Затвори си устата и ме слушай. Нямаме много време. Стана горе-долу както ти каза. Излязох с торпедото в залива. Моторницата ме прибра. „Сигарет Топ Гън 38“. После ме остави близо до Блек Търтъл Кий. Останах във водата, докато дойде „Форс мажор“. Докато мистър Джи теглеше кошовете за омари, се качих на борда. Спуснах се в машинното. След няколко минути ги чух как си говорят в салона. Мистър Джи му даде стоте хиляди, а Стъбс каза, че били малко. Някой друг бил предложил повече за услугите му. Някой щял да плати десет пъти повече, ако потопял Океания.
Точно както каза Грифин, когато най-сетне си призна истината.
— И двамата се наливаха цял ден и се вдигна адска разправия. Мистър Джи настояваше да разбере кой е другият играч, но онази мижитурка не искаше да каже. Крещяха си здраво. Мистър Джи явно беше извадил харпуна, защото Стъбс се изсмя и попита дали не е забравил нещо. Тогава мистър Джи се разсмя. Харпунът нямаше стрела. И двамата се поукротиха и Стъбс каза, че щял да откаже на другия и ще вземе парите на мистър Джи плюс сто хилядарки всяка година. Това явно реши проблема. Мистър Джи се качи обратно на мостика и насочи яхтата към Сънсет Кий.
Отново точно както Грифин им го беше разказал, помисли си Стив, като погледна към „Фарфарата“. Моторницата се беше изравнила с корабчето за гмуркане. Може би човекът, който я караше, още не ги беше видял как подскачат по вълните.
— Значи когато Грифин си тръгна, Стъбс е бил в добро здраве и още е дишал?
— Но стана бял като призрак, когато ме видя да влизам през капака отдолу. Питам го дали не е забравил, че току-що е взел четирийсет хиляди долара като предплата от някой друг.
— Парите, които полицията откри в хотелската му стая.
— Точно така. Тъпото животно ми каза, че щял да ми ги върне. Мислеше си, че подкуп се връща като панталони. — Фоулс се извърна, видя как моторницата се отдалечи от „Фоулс Фарфарата“ и се насочи право към тях. — Казах му, че съм дошъл, за да се убедя, че няма да се отметне и че иначе ще го изхвърля през борда.
— Кой ти нареди? За кого работеше?
— Няма значение кой. Такива бяха заповедите ми, но аз блъфирах. Никога нямаше да го убия.
Моторницата беше на петстотин метра разстояние и пореше право към тях.
— Малката гадина полудя — продължи Фоулс. — Грабна харпуна и натъпка стрелата вътре, но явно не я беше сложил както трябва. Започна да го размахва и аз го сграбчих. Сборичкахме се и проклетията гръмна. Стрелата се заби право в гърдите му. Панирах се. Веднага побягнах и се хвърлих през борда. Стоях и чаках, докато моторницата не ме прибра.
— Щом не си имал намерение да убиваш Стъбс, можеш да кажеш, че е било при самоотбрана.
— Морално погледнато, виновен съм. Убих Стъбс, все едно аз дръпнах спусъка.
И двамата погледнаха към приближаващата се моторница, вдигнала нос във въздуха, пореше право към тях с най-малко десет възела. „Сигарет Топ Гън 38“ с гладък бял корпус, изрисуван с оранжеви и червени пламъци. В кокпита се виждаше мъж, на кормилото беше опряна пушка.
— Това е мъжът, който те взе, нали? — попита Стив.
— Да, това е.
— Защо е с пушка?
— За да ме убие. Теб също най-вероятно.
— Боже, Фоулс! Имаш ли някакво оръжие?
— Нямам дори харпун — каза британецът с тъжна усмивка.
Гърмежите от автоматичните изстрели отекнаха над водата.
Стив се сви на седалката си.
— Ами сега?
— Колко въздух имаш?
— Петнайсет минути. И по-малко, ако ми се спече задникът от страх, което вече стана.
Изстрелите рикошираха в стоманения корпус на торпедото.
— Екипаж, готови за гмуркане! — нареди Фоулс, без съмнение точно както дядо му в норвежкия фиорд.
Стив нахлузи маската и подготви мундщука и регулатора си.
— Така и не ми каза. Кой е този човек?
— Казва се Чери Конклън.
Фоулс налапа мундщука, отвори баласта и натисна ръчката напред. Торпедото ги понесе надолу точно когато нов изстрел изсвистя покрай старото ръждясало корито.
Живот в минало време
46
_Кой, по дяволите, е Чери Конклън?_
_И защо иска да ме убие?_
Да убие Фоулс, това можеше да го разбере. Британецът беше сварено яйце, готово да се спука. Когато го направеше, щеше да разобличи Конклън и човека, който ги беше наел и двамата. Според Уилис Раск Конклън беше безмозъчна отрепка, която не можеше да измисли толкова подмолен план за подкуп. Шефът му искаше да види Грифин обвинен в убийство и Океания погребана в морето. Но кой беше шефът му? Фоулс така и не каза.
Когато торпедото се спусна, куршумите продължиха да се сипят във водата. И да правят _вуп-вуп_ над главите им. Стив усети как сърцето му се разтупва и устата му пресъхва от бутилката. Още един звук — рева на витлата на моторницата, която се носеше отгоре.
Бяха на десет метра дълбочина и се спускаха отвесно надолу. В безопасност, докато не им свършеше кислородът. Но нямаше начин да изпреварят моторницата. Или да се изплъзнат. Мехурчетата им можеха да бъдат проследени както пътечката от трохи на Хензел.