Ріно не без подиву покосився на українця.
— Тимуре, послухай, — Лаура розвела руки, показуючи, що не збирається робити двозначних рухів; її погляд метався між українцем та південноафриканцем, — ви не можете вбити мене. Я зрозуміла, як можна здолати ботів. Я знайшла їхнє слабке місце. Ви чуєте мене? Я знаю…
— Вона заговорює тобі зуби, — похмуро кинув здоровань.
Українець пильно дивився на дівчину понад «Береттою».
— Ви ж знаєте, що тепер вони не відпустять нас. Боти нікого не випустять з пустелі. Точніше, не боти, а та потвора, психоістота. Потрібно знищити її, і тільки я знаю, як це зробити, — Лаура задихалась. — Ви не посмієте прикінчити мене. Застреливши мене, ви підпишете смертний вирок собі!
— Убий її! — у Ріно не витримували нерви. — Вона херню плеще!
— Ріно, не кричи, — з виразними металевими нотками в голосі відізвався Тимур. Як це не дивно, смерть Тіани трохи прояснила йому голову. — Я сам розберусь. Краще слідкуй за рештою… Лауро, смертний вирок ми підписали, коли поставили підписи під контрактом з «NGF». Ніхто не збирається тебе вбивати. Підійди і присядь на це трикляте крісло.
Лаура покірливо переступила через Тіану і опустилась на «крісло покути». Програміст підсунувся впритул, натиснувши дулом «Беретти» на пласкі груди француженки.
— Господи, Тимуре, я не хочу помирати, — белькотіла Лаура, плутаючи англійські слова з французькими.
Кількома вмілими рухами Тимур замкнув кайданки. Контрольні лампочки засвітились заспокійливим зеленим кольором. Хлопець попустився і відвів пістолет убік: відтепер Лаура надійно прикута до ніжок і підлокітників.
— Ну що там? — не повертаючись, спитав Ріно.
— Вона готова. Починати?
— Валяй.
Тимур нахилився над пультом і запустив апарат. З роздутого металевого циліндра, що наполовину закривав розкошлану голову дівчини, долинуло тихе гудіння. Лаура лупала з-під «сушарки», мов щойно вилуплене курча з-під шкаралупи. На її розгубленому обличчі не здригнувся жоден м’яз. Тільки худі ноги дрібно тремтіли.
Пройшло півхвилини.
— Плющить її там, нє? — занепокоївся Хедхантер.
— Нічого, — резюмував Тимур.
— Ма’ть, не працює.
Смикнувши плечима, хлопець наблизив пістолет до внутрішньої поверхні циліндра. Гудіння посилилося, а дуло, видавши лунке «дун-н-н!», приклеїлося до металу.
— Та ніби все окей, — хлопець випростав спину, — здається, вона чиста, Ріно.
— Відпускай, — нехотя процідив Хедхантер.
Тимур вимкнув генератор і, натиснувши кнопки відімкнув кайданки. Лаура гладила майку, не знаючи, що далі робити.
— Вставай, чого розсілась? — торкнувся її плеча програміст.
Все ще не вірячи, що все скінчилося, психіатр підвелась і стала за спиною Тимура.
— Ріно, — спокійним тоном озвався Алан, — я зрозумів, що ви затіяли. Я хочу піти наступним, — американець став обличчям до Ріно: — Я теж чистий, Ріно. Присягаюся. Не стріляй, я робитиму все, що накажеш.
Хедхантер промовистим рухом голови вказав на крісло. Демонстративно втримуючи руки за потилицею, інженер рушив до апарата. Тимур відступив, даючи дорогу і відсуваючи в куток Лауру Дюпре. Ґрінлон умостився на крісло, сам замкнув браслети на ногах та лівій руці, після чого жестом запросив українця закріпити йому правицю. Тимур защебнув останній замок і ввімкнув магнітне поле.
— Як ви дізналися, що хтось із наших запустив у себе агентів? — циліндр розмірено гудів; Алан говорив вільно, без напруження.
— Ніхто не вводив нанороботів навмисно, — Тимур був майже певен, що інженера не інфіковано, а тому (хоч і не мав особливого бажання розмовляти) відповідав на питання: — Боти заразили екіпаж, що віз Ємельянова з Антофагасти.
Ґрінлон звів брови, обмізковуючи інформацію.
— Це багато чого пояснює.
— Це пояснює все. Крім того, сьогодні вночі виявилося, що ця фантастична четвірка встигла заразити ще декого. От нам і довелося влаштувати інспекцію.
— Розумію, — чоловік крутонув лисою головою, пробігши очима всіх, хто знаходився у лабораторії. Відзначив, що не вистачає Ігоря, Кацуро, а також Ральфа та Ребекки. Вголос, правда, нічого не сказав.
Тимур не помилявся — Алан пройшов перевірку. Лишилося двоє: Оскар Штаєрман і Ґотто.
— Ґотто, — покликав Ріно. Гереро не зреагував. — Тягни свою нігерську гепу до того трону.
Африканець опустив руки, розвернувся і смиренно почовгав до крісла. Близькість Алана та Лаури додавала Тимуру впевненості. Можливо, надмірної впевненості.
Чорношкірий найманець безмовно опустився в крісло. Українець відвів праву руку, в якій тримав «Беретту», а ліву випростав до передпліччя Ґотто, наміряючись вкласти лівицю гереро в кайданки. В останню мить Тимур зауважив, що африканець тримає руку якось дивно — понад браслетами, не опускаючи її вниз. Наче вагається. Тимур звів очі і… пополотнів, побачивши, що перед ним уже не Ґотто. Ще секунду тому обличчя гереро було індиферентним. Очі — спокійні та стримані. А вже зараз на Тимура витріщалась знавісніла істота, чиї білки стали диявольськи чорними від набухлої крові.
Програміст спробував схопити Ґотто за передпліччя, щоби хоч одну руку прикувати до стільця. Люто рикнувши, потвора вирвалась і зацідила правою Тимуру в щелепу. Хлопець клацнув зубами і всівся на п’яту точку. Негр, звиваючись, рвонувся до правої руки, вибив з долоні «Беретту» і потягнувся до Тимурової шиї.
Забувши про Штаєрмана, Ріно направив «Ремінгтон» на свого вояку, але пальнути не ризикнув. Одним пострілом він міг порішити всіх трьох: Ґотто, Алана і Тимура.
— Алане! — верескнув програміст, кличучи американця на допомогу.
Гереро випнув задницю і навкарачки нависав над Тимуром, учепившись у борлак. На щастя, Алан хутко зорієнтувався: виставив праву ногу вперед, переніс на неї вагу тіла, затим ліву, зігнувши у коліні, відвів назад, і з усієї сили — з замахом, по-футбольному — завалив чорношкірому в пах.
Боти ботами, а основних фізіологічних принципів ніхто не відміняв. Якщо особі чоловічої статі зацідити по яйцях, реакція, як не крути, буде передбачуваною. Хай там що засіло у нього в голові.
Від удару з носа потвори чвиркнули шмарклі. Ґотто заревів. Тимур відкинув його; в ту ж мить Алан, помінявши позицію, влупив носаком черевика негру в живіт. З губатого рота порснув хрипкий кашель упереміш з кривавою слиною. Українець скочив на ноги. Удвох з американцем вони повалили Ґотто на крісло і замкнули його руки в кайданках. Заковувати ноги не намагалися: чорношкірий хвицався і несамовито гарчав.
Тимур метнувся до пульта керування «кріслом покути». Вдарив тильною стороною долоні по кнопці пуску, а тоді повернув регулятор «H field[109]» до позначки «max».
Ґотто вигнувся, заквилив і вчепився у бильця, наче через нього пропустили струм. На руках, вилицях, шиї проступив кожен м’яз. Неначе у мумії. З носа, крізь міцно зціплені зуби хлюснула кров. Сорочка порвалася, оголивши чорні груди. Шкіру на грудях рясно вкривали гнійники. Очі Ґотто випнулися і крутились незалежно одне від одного. Квиління поступово переросло у вереск, який щосекунди дужчав. Коли монотонне вищання, що струменіло з горлянки гереро, стало нестерпним, усе раптово скінчилося. Ґотто розслабився і наче здувся. Миттєву тишу в лабораторії порушувало тільки бджолине гудіння магнітних котушок.
Тимур вимкнув апарат.
— Фу, — видихнув Алан, провівши долонями по обличчю, — оце так номер.
Лаура Дюпре придуркувато кліпала і раз за разом обтирала рота пальцями.
— Подивіться, — несміливо підсуваючись до мертвого гереро, сказав Тимур.
Голова найманця набула грушоподібної форми. Лоб і скроні провалились, стоншивши верхню частину, вилиці та щелепи набухли, мовби опливли жиром. Колишні риси обличчя ледве вгадувались. З-під повік витікала кров. Тимур, долаючи відразу, торкнувся голови. Лоб прогнувся, наче був із вати, а на місці доторку лишився вдавлений слід. «Груша» чвакнула і ще більше розпухла внизу.
109
H field — прийняте у фізиці позначення магнітного поля (буквою H позначають напруженість магнітного поля).