Він замовк і турботливо поглянув на Девенпорта, але той, схилившись над картою з циркулем у руках, лише стиха простогнав від досади.
— А ближче ніде немає острова із входом до лагуни?
— Ні, капітане, цей острів — найближчий.
— Та до нього ж цілих триста сорок миль! — повільно, з розстановкою мовив Девенпорт. — Я не можу ризикувати життям цих людей, за яких я несу відповідальність. Я затоплю корабель на островах Актеон. Шкода, «Піренеї» — добра посудина! — з жалем у голосі додав він і скоригував курс, цього разу зробивши більшу, ніж зазвичай, поправку на західну течію.
Через годину небо вкрили хмари. Південно-східний пасат і досі тримався, але по морю розгулялися шквали.
— Ми будемо там о першій, — впевнено заявив капітан. — Щонайпізніше — о другій. Містере Маккой, ви посадите корабель на мілину на тому острові, де є люди.
Сонце так і не вийшло з-за хмар, а о першій годині землі ніде не було видно. Капітан Девенпорт, стоячи на кормі, похмуро спостерігав за тим, як здіймався й опускався на хвилях корабель.
— Господи милосердний! — раптом скрикнув він. — Ви лишень погляньте! Це що — східна течія?
Містер Коніг скептично скривився, а Маккой був незворушний, однак зазначив, що на островах часто трапляються східні течії. За кілька хвилин несподівано налетів шквал, вітрила «Піренеїв» безсило обвисли, і корабель важко загойдався на підошвах хвиль.
— Де глибоководний лот? Гей ви, погляньте сюди! — капітан Девенпорт тримав линву лота і дивився, як його зносило на північний схід. — Дивіться, дивіться! Можете самі потримати і пересвідчитися.
Маккой та перший помічник зробили, як він сказав, і відчули, як натягується і несамовито вібрує линва в чіпких обіймах припливної течії.
— Течія швидкістю чотири вузли, — зазначив містер Коніг.
— Східна течія замість західної, — додав капітан, з осудом витріщившись на Маккоя, як наче то була його провина.
— Це — одна з причин, капітане, чому страхові компанії брали вісімнадцять відсотків, — весело озвався Маккой. — Тут по-всякому буває. Течії в цьому районі постійно змінюють свій напрямок. Був один письменник, не пам'ятаю, як звати, котрий подорожував на яхті «Каско»[42]. Так-от. Цей чоловік проскочив Такароа, промахнувшись на сорок миль, і натомість вийшов на Тікеї, і все через ці мінливі течії. Ми тепер ідемо проти вітру, тож краще вам скоригувати курс на кілька румбів.
— Але ж я не знаю, як далеко віднесла мене ця течія! — роздратовано вигукнув капітан. — Звідки мені знати, наскільки коригувати курс?
— Я теж не знаю, капітане, — відповів Маккой з незмінною ніжністю в голосі.
Шквал ущух, знову знявся вітер, і корабель, палуба якого куріла і виблискувала в сталево-сірому світлі дня, став кормою під вітер. Потім він розвернувся і зигзагами пішов правим галсом, борознячи сан у напрямку островів Актеон, яких досі так і не було видно.
Капітан Девенпорт був сам не свій. Його лють набула форми похмурої мовчанки, і він цілий день займався тим, що ходив сюди-туди по мостику або стояв, прихилившись до захисного тенту. Уночі, навіть не порадившись з Маккоєм, він пішов фордевіндом на північний захід. Містер Коніг, потайки поглядаючи на компас, і Маккой, поглядаючи на компас відкрито, знали, що вони прямують до острова Гао. Опівночі шквали стихли і визирнули зорі. Капітан Девенпорт потішився перспективі ясного дня.
— Уранці я обчислю наше місцезнаходження, — сказав він Маккою. — Яка у нас зараз широта, ось у чому заковика. Але я дізнаюся, застосувавши метод Сомнера. Ви знаєте, що таке лінія Сомнера?
І капітан заходився детально розповідати Маккою про цю лінію.
День видався ясним, дув рівномірний східний пасат, і корабель так само рівномірно робив свої дев'ять вузлів на годину. Капітан з помічником визначили місцезнаходження по лінії Сомнера і дійшли обопільної згоди, опівдні вони зробили те ж саме і знову дійшли обопільної згоди, після чого порівняли ранкові розрахунки з обідніми.
— Іще доба — і ми будемо там, — запевнив капітан Маккоя. — Це просто диво, що палуба нашої старушенцїї іще тримається. Але незабаром вона не витримає, точно не витримає. Бачите — щодня над нею все більше й більше диму. А то ж була міцна палуба, до того ж перед виходом із Сан-Франциско її добряче законопатили. Тому мені дуже дивно, що коли виникла пожежа і нам довелося все позабивати дерев'яними щитами… Господи, що це? Капітан замовк і з роззявленим ротом витріщився на пасмо диму, що вискочило із завітряного боку в затишку бізань-щогли на висоту двадцять п'ять футів над палубою.
— Звідки там узявся цей дим?! — з гнівом та обуренням вигукнув він.
Під самим пасмом диму не було. Виповзши з-під палуби і сховавшись під захистом щогли, воно якимось незбагненним і химерним чином матеріалізувалося лише на тій висоті. Погойдуючись, пасмо відпливло від щогли й оповило на мить капітана як передвісник лиха. Ще мить — і дим віднесло вітром, а щелепа капітана повернулася на місце.
— Так от я і кажу. Мені було дуже дивно, що коли ми все позабивали, ця, на перший погляд така міцна і щільна, палуба стала пропускати дим як сито. І тепер ми тільки-но знаємо, що конопатимо й конопатимо її. Мабуть, у трюмі виник величезний тиск, який продавлює дим крізь щілини.
Того вечора небо знову затягнуло хмарами і встановилася шквальна, з мрячкою, погода. Вітер коливався між південно-східним та північно-східним, а опівночі «Піренеї» знову потрапили під південно-західний шквал, і відтоді вітер став мінливим та поривчастим.
— Ми дістанемося Гао тільки о десятій чи одинадцятій, — поскаржився капітан Девенпорт о сьомій ранку, коли слабку надію на появу сонця поглинула імлиста купа хмар, що прийшла зі сходу. А наступної миті він уже з сумом у голосі поцікавився: — А який зараз напрямок течії?
Спостерігачі на щоглах землі так і не побачили, й увесь день проминув у штилях з мжичкою та шалених шквалах, що налітали зненацька. Коли почало сутеніти, із заходу нагнало великі хвилі. Барометр упав до двадцяти дев'яти п'ятдесят. Вітру не було, але зловісні велетенські хвилі ставали дедалі більш зловісними та велетенськими. Невдовзі корабель затанцював несамовитий танок серед гігантських хвиль, що йшли нескінченним маршем з темряви, яка купчилася на заході. Команда, напружуючи всі сили, якомога швидше убавила вітрила; коли ж стомлені матроси скінчили нарешті роботу, то в сутінках залунали їхні буркотливі невдоволені голоси, в яких знову почулася зловісність і звіряча злоба. Одного разу вахтового з правого боку покликали на корму найтовити і зміцнювати кріплення, і він відверто висловив своє невдоволення та небажання. У кожному повільному русі крилися протест і потенційна загроза. Повітря було вогке й липке, як слиз, і за відсутності вітру матроси задихалися і хапали ротом повітря. На їхніх голих руках і стомлених обличчях виступив рясний піт, і в капітана Девенпорта, стурбованого і виснаженого більше, аніж будь-коли за останні дні, вперше з'явилося відчуття назріваючого бунту.
— Ураган десь на заході, — підбадьорливо сказав Маккой. — У гіршому разі він зачепить пас своїм краєм.
Але капітан Девенпорт не бажав, щоб його підбадьорювали, і при світлі гасового ліхтаря похапцем перечитував розділ зі своїх подорожніх записок, де йшлося про оптимальні дії капітана під час циклонічного шторму. Звідкись із середини палуби в запалій тиші долетіло гучне пхикання юнги.
— Ану заткни пельку! — раптом заволав капітан таким страшним голосом, що всі на борту перелякалися, а порушник заверещав від жаху на весь голос.
— Містере Коніг, — мовив капітан голосом, що тремтів від люті й знервованості. — Сходіть, будь ласка, до камбуза і заткніть палубною шваброю пельку цьому вилупку.
Але замість першого помічника до юнги підійшов Мак-кой, і невдовзі хлопець заспокоївся і заснув.
Незадовго до того, як розвиднілося, з південного сходу задули перші слабенькі вітерці, які поступово перетворилися на сильний бриз, що ставав дедалі сильнішим. Усі матроси були вже на палубі і чекали, що ж принесе цей вітер.
42
Стівенсон. (Прим. перекл.)