Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2017

ISBN 978-617-12-4934-9 (FB2)

Жодну з частин даного видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Публікується за домовленістю з Madeleine Milburn Literary, TV & Film Agency and The Van Lear Agency LLC

Перекладено за виданням:

Tudor C. J. The Chalk Man: A Novel / C. J. Tudor. — London: Michael Joseph, 2017. — 342 р.

Переклад з англійської Наталії Гоїн

Обережно! Ненормативна лексика!

Електронна версія створена за виданням:

Тюдор С. Дж.

Т98 Крейдяна Людина: роман / С. Дж. Тюдор; пер. з англ. Н. Гоїн. — Харків: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2018. — 288 с.

ISBN 978-617-12-4544-0

ISBN 978-0-718-18743-9 (англ.)

П’ятеро друзів — Едді Мюнстер, Гладкий Ґев, Металевий Міккі, Гоппо і Ніккі — давно виросли з того віку, коли для спілкування використовували зашифровані послання, написані кольоровою крейдою. Але минуле не стирається так само легко, як крейда з пальців. Сорокарічний Ед усе ще пам’ятає, як він і його шкільний учитель урятували дівчину Елізу. І пам’ятає її обезголовлений труп, який знайшли в лісі… Через багато років Ед Адамс зустрічається з Міккі, який заявляє, що вичислив убивцю Елізи. Наступного дня його самого знаходять мертвим, із намальованим крейдяним чоловічком у кишені. Друзі розуміють: те, від чого вони втікали, повернулося. На згадку про минуле в кожного з них лишилася не тільки крейда під нігтями, але й кров. Чия вона?..

УДК 821.111

© C. J. Tudor, 2017

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад та художнє оформлення, 2018

Тюдор С. Дж. Крейдяна Людина

Присвячується Бетті. Їм обом

Пролог

Голова дівчини лежала на купці помаранчево-брунатного листя.

Її розплющені мигдалюваті очі дивилися на купол, який утворювало плетиво платанових, букових і дубових віт, але не бачили тонесеньких сонячних промінців, які крадькома продиралися крізь гілля й розсипали землею золотисті лелітки. Вони навіть не змигнули, коли чорні лискучі жуки зароїлися на зіницях. Вони більше нічого не бачили, хіба непроглядну темряву.

Недалечко, з такої самої купки листя, стриміла бліда рука, немов шукаючи допомоги або прагнучи впевнитися, що вона тут не сама. Її пошуки були марними. Вона не могла дотягтися до інших частин тіла, захованих під іншими купками листя по всьому лісу.

Зовсім поруч тріснула гілка — і звук був такий гучний, як вибух петарди в мертвій тиші. З підліска здійнялася в небо галаслива зграйка пташок. Хтось наближався.

Він опустився навколішки біля невидющої дівчини. Його руки легенько погладили її волосся і ніжно торкнулися холодної щоки, пальці тремтіли від хвилювання. Потім хтось підняв її голову, струсив кілька листочків, що пристали до рваних країв її шиї, і дуже обережно поклав її до наплічника, де лежало кілька надламаних шматочків крейди.

Хвильку повагавшись, він запхав руку всередину і закрив їй очі. Потому застебнув наплічник, підвівся й кудись її поніс.

За кілька годин приїхала поліція й судово-медичні експерти. Вони все пронумерували, наробили купу фотографій, оглянули тіло дівчини і нарешті забрали його в морг, де воно пролежало протягом кількох тижнів, чекаючи, поки віднайдуть його останній фрагмент.

Дещо так і не знайшли. Проводили ретельні пошуки, опитували можливих свідків, не раз зверталися до мешканців, однак ці наполегливі зусилля всіх детективів і місцевих чоловіків не дали жодних результатів. Нікому не вдалося знайти її голову, тож дівчину з лісу так ніколи й не склали докупи.

2016 рік

Повернімося на самісінький початок.

Річ у тім, що ми досі не дійшли згоди стосовно того, коли усе почалося. Тоді, коли Гладкий Ґев отримав на день народження відерце кольорової крейди? Тоді, коли ми почали малювати крейдяних чоловічків, чи тоді, коли вони почали з’являтися самі собою? А може, після тієї жахливої трагедії? Чи тоді, коли знайшли перше тіло?

Це могло бути що завгодно. Мабуть, кожну з тих подій можна назвати початком. Та я вважаю, що це все почалося в день ярмарку. Той день запам’ятався мені на всеньке життя. Найбільше, звісно, через Вальсову Дівчину, але ще й тому, що саме після тієї днини наші життя вже не були нормальними.

Якщо наш світ являв собою снігову кулю, саме того дня вона потрапила до рук якогось випадкового бога, той струсонув її щосили й повернув на місце. Коли сніжинки опустилися на дно, наш світ уже не був таким, як раніше. Він змінився. Зовні, якщо вдивлятися крізь скло, усе могло здаватися таким самим, але всередині геть усе змінилося.

А ще того дня я познайомився з містером Геллораном, тому, якщо вже зайшла мова про початок, цей нічим не гірший від інших.

1986 рік

— Сьогодні буде гроза, Едді.

Мій тато полюбляв прогнозувати погоду глибоким упевненим голосом, як у ведучих із телевізора. Він завжди запевняв, що прогноз точний, хоч дуже часто помилявся.

Я визирнув у вікно на бездоганно блакитне небо — такого яскравого блакитного кольору, що мені навіть довелося примружити очі.

— Не схоже, що наближається гроза, тату, — сказав я з набитим ротом, дожовуючи сирний сандвіч.

— Тому що не буде ніякої грози, — кинула мама. Вона зайшла до кухні так несподівано й так безшумно, ніби якийсь ніндзя. — BBC каже, що всі вихідні буде сонячно та спекотно… і не говори з повним ротом, Едді, — додала вона.

— Гм-м-м, — відгукнувся тато, як він завше робив, коли не погоджувався з мамою, але не смів сказати, що вона помиляється.

Ніхто не наважувався суперечити мамі. У дитинстві мама мене трохи лякала; зрештою, я й досі її трохи боюся. Вона була високою, з коротким чорним волоссям, мала карі очі, які іскрилися, коли вона раділа, і миттю спалахували, навіть робилися чорнісінькими, коли вона лютувала (тоді вона трішки нагадувала Неймовірного Халка, — себто краще її не сердити).

Мама була лікарем, але не звичайним лікарем із тих, які пришивають людям ноги чи роблять усілякі уколи. Якось тато сказав мені, що «вона допомагала жінкам, які вскочили в халепу». Він не пояснив, у яку саме халепу, але напевне це було щось дуже серйозне, якщо вони потребували допомоги лікаря.

Тато теж працював, але з дому. Він писав статті для журналів і газет. Одначе ця робота не була постійною. Часом він бідкався, що ніхто не хоче дати йому якоїсь роботи, або казав з гіркою посмішкою: «Цього місяця для мене не знайшлося читачів, Едді».

У дитинстві мені здавалося, що він не мав «нормальної» роботи. Нормальної як для батька. Батько мусить убиратися в костюм і краватку, зранку їхати на роботу і повертатися увечері якраз до пообіднього чаювання. Мій тато «ходив на роботу» до вільної кімнати й сидів за комп’ютером у піжамних штанях і футболці, іноді навіть не розчесавши волосся.

Мій тато взагалі не був схожий на інших тат. У нього була густа кошлата борода й довге волосся, яке він затягував у хвостик. Він носив підрізані джинси з дірками, навіть узимку, і вилинялі футболки, прикрашені назвами старих гуртів на кшталт «Led Zeppelin» та «The Who». Інколи він взувався в сандалії.

Гладкий Ґев якось бовкнув, що мій тато «чортів гіпі». Напевно, він мав рацію. Але в той час його слова мене образили, і я штовхнув його, а він накинувся на мене з кулаками, тож я приплентався додому з новими синцями, а з носа мені юшила кров.

Пізніше ми, звісно ж, помирилися. Гладкий Ґев міг поводитися по-ідіотськи — він був із тих гладких дітей, які завжди кричали голосніше за інших і сипали лайками, аби відлякати справжніх хуліганів, — але він був одним із моїх найкращих друзів і найвідданішою та найщедрішою людиною з-поміж усіх, кого я зустрічав.

— Тримайся своїх друзів, Едді Мюнстер, — якось промовив він до мене врочистим голосом. — Друзі — це твоє все.

Едді Мюнстер — таке було у мене прізвисько. Я дістав його тому, що моє прізвище було Адамс, як у «Сімейки Адамсів». Хоча хлопчиська з «Сімейки Адамсів» звали Паґслі Адамс, а Едді Мюнстер був у «Сімейці монстрів», під ту пору воно видавалося цілком логічним, і прізвисько, як то завжди буває, приклеїлося до мене.

Едді Мюнстер, Гладкий Ґев, Металевий Міккі (через величезні пластинки на його зубах), Гоппо (Девід Гопкінс) і Ніккі. То була наша банда. Ніккі не мала прізвиська, бо вона була дівчиною, хоча й щосили намагалася вдавати, ніби це не так. Вона одягалась, як хлопець, видиралася на дерева, як хлопець, і вміла битися не гірше за більшість хлопців. Та вона все одно мала вигляд дівчини. До того ж гарненької — з довгим рудим волоссям і блідою шкірою, всипаною крихітним рудуватим ластовинням. Не те щоб я в неї закохався абощо.

Ми всі мали зустрітися тієї суботи. Ми зустрічалися майже щосуботи і ходили одне до одного в гості, на дитячий майданчик або до лісу. Та субота була особлива, бо до нас приїхав ярмарок. Він приїжджав щороку й розкидався в парку поблизу річки. Цьогоріч нам уперше дозволили піти на ярмарок самим, без нагляду дорослих.

Ми впродовж тижнів чекали на цей ярмарок — від того самого дня, коли місто заполонили афіші. Там мали бути автодром, «Метеорит», «Піратський корабель» і «Орбітальний політ». Крутизна!

— Отож, — кажу я, намагаючись якомога швидше дожувати сирного сандвіча, — ми домовилися зустрітись о другій перед входом до парку.

— Тримайся головних доріжок, — напучувала мама. — Не шукай, де можна зрізати дорогу, і в жодному разі не розмовляй із незнайомцями.

— Добре.

Я зісковзнув зі стільця й рушив до дверей.

— І не забудь свою поясну сумку.

— Ну ма-а-а-а-ам.

— Ти будеш кататися на атракціонах. Твій гаманець може вилетіти з кишені. Бери поясну сумку. І більше ні слова.

Я розкрив був рота і знову його закрив. Я відчував, як палають мої щоки. Я ненавидів дурнувату поясну сумку. Таку носили опецькуваті туристи. З тою чортовою сумкою я не матиму крутого вигляду перед хлопцями й особливо перед Ніккі. Та коли в мами був такий настрій, з нею справді годі було сперечатися.

— Добре.

У цьому не було нічого доброго, але я бачив, як стрілка кухонного годинника наближалася до другої години, тож мусив поспішати. Я побіг сходами нагору, схопив кляту поясну сумку і запхав у неї гроші. Цілих 5 фунтів. Несказанне багатство. Відтак я помчав сходами вниз.

— Побачимося пізніше.

— Бажаю вам гарно розважитись.

Я навіть не сумнівався, що так воно й буде. Яскраво світило сонце. Я був одягнений в улюблену футболку й кеди. Я вже чув приглушене гупання ярмаркової музики і втягував носом аромат бургерів і цукрової вати. Ця субота мала бути ідеальною.

Коли я прийшов, Гладкий Ґев, Гоппо й Металевий Міккі вже чекали біля брами.

— Агов, Едді Мюнстер! Гарненька в тебе сумочка! — гукнув Гладкий Ґев.

Я спаленів від сорому та показав йому середнього пальця. Гоппо і Міккі душилися зо сміху. Тоді Гоппо, який був найлюб’язнішим і завжди мирив нас, сказав Гладкому Ґеву:

— Принаймні вона не така гейська, як твої шорти, недоумку.

Гладкий Ґев задоволено вишкірився, узявся за краї своїх шортів і пустився в танок, підкидаючи товсті ноги вгору, ніби та балерина. Це була його особливість. Ви нічим не змогли б образити Гладкого Ґева, бо йому було байдуже. Чи принаймні він вдавав, що йому байдуже.

— Взагалі, — сказав я, бо навіть попри слова Гоппо, та сумка здавалася мені дурнуватою, — я не збираюся її носити.

Я відстебнув пасок, вийняв із сумки гаманець, поклав його до кишені шортів і роззирнувся. Зусібіч парк обступав густий живопліт. Я запхнув сумку поміж кущів так, що її не було видно перехожим, але й не надто далеко, щоб я пізніше зміг її дістати.

— Певен, що хочеш залишити її тут? — запитав Гоппо.

— Ага, а що, як про це дізнається твоя мамця? — удавано писклявим голосом протягнув Металевий Міккі.

Хоч Металевий Міккі належав до нашої банди і був найкращим другом Гладкого Ґева, я завжди його трохи недолюблював. Було в ньому щось таке холодне і потворне, як ті пластинки на його зубах. Проте зрештою, якщо пригадати, ким був його брат, воно, напевне, і не дивина.

— Мені начхати, — збрехав я, стенувши плечима.

— Та нам усім начхати, — нетерпляче кинув Гладкий Ґев. — Може, вже забудьмо про ту бісову сумку і нарешті підемо на ярмарок? Я хочу першим потрапити на «Орбітальний політ».

Металевий Міккі й Гоппо зрушили з місця, бо зазвичай ми слухалися Гладкого Ґева. Можливо, тому що він був найбільшим і найкрикливішим серед нас.

— Але ж Ніккі ще не прийшла, — озвався я.

— То й що? — відказав Металевий Міккі. — Вона постійно спізнюється. Ходімо. Вона знайде нас.

Міккі мав рацію. Ніккі постійно спізнювалася. Та з іншого боку, ми домовлялися про інше. Ми мали триматися гуртом. Поодинці на ярмарку було небезпечно. Надто ж для дівчини.

— Зачекаймо ще п’ять хвилин, — запропонував я.

— Та ти, напевно, жартуєш! — вигукнув Гладкий Ґев, намагаючись зімітувати (хоч йому це не дуже вдавалося) відомий вигук Джона Макінроя[1].

Гладкий Ґев полюбляв імітувати інших людей. Здебільшого американців. І це йому вдавалося так паршиво, що ми аж за боки хапалися зо сміху.

Металевий Міккі не сміявся аж так нестримно, як ми з Гоппо. Йому не подобалося, коли ми з ним не погоджувались. Утім, це не мало великого значення, бо щойно ми втихомирились, як почувся знайомий голос:

— Що вас так насмішило?

Ми обернулися. Ніккі підіймалася пагорбом і йшла до нас. Як завше, забачивши її, я відчув дивне тріпотіння в животі. Мовби я зненацька сильно зголоднів і потерпав від легкої нудоти.

Того дня вона розпустила волосся, що сплутаною хвилею спадало в неї за спиною, майже торкаючись країв її потертих джинсових шортів. Вона вбралася в жовту майку, комірець якої було оздоблено малесенькими блакитними квіточками. На шиї зблиснуло щось срібне. Невеличкий хрестик на ланцюжку. На плечі висіла велика й важкенька на вигляд сумка з мішковини.

— Ти спізнилася, — сказав Металевий Міккі. — Ми чекали на тебе.

Ніби то була його ідея.

— Що в сумці? — поцікавився Гоппо.

— Тато хоче, щоб я роздала цей мотлох на ярмарку.

Вона видобула з сумки листівку й простягнула її нам.

«Приходьте до церкви Святого Томи і возвеличуйте Господа Нашого. Жоден атракціон не подарує вам більшої втіхи!»

Батько Ніккі був священиком у місцевій церкві. Я ніколи не ходив до церкви, — мама з татом такого не практикували, — але я бачив його в місті. Він носив маленькі круглі окуляри, а його лисину вкривало ластовиння, схоже на те, що на носі в Ніккі. Він завжди усміхався й ґречно з усіма вітався, але мене трохи лякав.

— Шановні, та це ж купа смердючого кінського лайна, — сказав Гладкий Ґев.

«Смердюче» або «летюче кінське лайно» — це ще одна улюблена фразочка Гладкого Ґева, яку він часто супроводжував звертанням «шановні», вдаючись при цьому до якогось дивного аристократичного акценту — хтозна навіщо.

— Ти ж не збираєшся цього робити? — питаю я, вмить уявляючи собі, як усі наші плани йдуть котові під хвіст, і замість розваг, ми плентаємося за Ніккі, доки вона роздає листівки.

Вона зиркнула на мене. Її погляд чимось нагадав мені маму.

— Звісно ж, ні, дурнику, — відказала Ніккі. — Візьмемо кілька штук, розкидаємо навколо, ніби люди самі їх позбулись, а решту пожбуримо в смітник.

Ми всі засміялися. Нема нічого кращого, як утнути щось недозволене і при цьому ще й перехитрувати дорослого.

Ми порозкидали листівки, пожбурили сумку геть і пішли розважатися. «Орбітальний політ» (це було суперкльово), автодром, де Гладкий Ґев влупився в мене з такою силою, що я відчув, як хруснув мій хребет, «Космічні ракети» (доволі захопливі торік і трохи нудні цьогоріч), спіральна гірка, «Метеорит» і «Піратський корабель».

Ми їли гот-доґи, а Гладкий Ґев з Ніккі намагалися виловити гумових каченят і на власному досвіді дізналися, що приз, який отримуєш, не завжди такий, котрого хочеш, а потім заходилися сміхом і кидали одне в одного своїх маленьких недоладних плюшевих звірят.

Ми й не помітили, коли почало вечоріти. Запал і адреналін потроху випаровувалися, натомість я розумів: у мене залишилось обмаль грошей, хіба що на два-три атракціони.

Я запхав руку до кишені, збираючись витягти гаманця. Серце підстрибнуло мені до горла. Гаманця не було.

— Дідько!

— Що таке? — запитав Гоппо.

— Гаманець. Я його загубив.

— Упевнений?

— Упевнений, хай йому чорт.

Та я про всяк випадок перевірив ще й іншу кишеню. Обидві порожні. Дідько.

— Де ти бачив його востаннє? — поцікавилася Ніккі.

Я намагався пригадати. Я знав, що гаманець був у мене після останнього атракціону, бо я перевіряв. До того ж опісля ми купляли гот-доґи. Я не брав квитка на гру «Спіймай каченя», тому…

— Біля ятки з гот-доґами.

Ятка з гот-доґами розташовувалася по інший бік ярмарку, у протилежному від «Орбітального польоту» і «Метеорита» напрямку.

— Дідько, — повторив я.

— Ходімо, — сказав Гоппо. — Пошукаємо його там.

— А який сенс? — утрутився Металевий Міккі. — До цього часу його хтось уже підібрав.

— Можу позичити тобі трохи грошей, — запропонував Гладкий Ґев. — Але в мене зосталося небагато.

Я був більше ніж упевнений, що він збрехав. Гладкий Ґев завжди мав більше коштів, аніж ми. А ще він мав найкращі іграшки і найновішого, найблискучішого велосипеда. Його батько володів місцевим пабом, який називався «Буйвіл», а його мама продавала косметику «Avon». Гладкий Ґев був щедрим, але я добре знав, що він дуже хотів покататися ще на кількох атракціонах.

Я похитав головою.

— Дякую. Усе гаразд.

Зовсім ні. Я відчував, як від сліз починають пекти очі. І справа не лише в загублених грошах. Я почувався дурнем, мій день зіпсовано. Я знав, що мама розсердиться й неодмінно дорікне: «А я тобі казала».

— Ви розважайтеся, — сказав я, — а я піду до ятки з гот-доґами і пошукаю гаманця. Нема потреби йти всім.

— Супер, — відказав Металевий Міккі. — Гайда. Ходімо.

Вони повільно розбрелися по ярмарку. Я бачив, що вони відчули полегкість. Адже це не їхні гроші загубились і не їхній день зіпсовано. Я поплентався до іншого кінця ярмарку, до ятки з гот-доґами. Він був якраз навпроти атракціону «Вальс», тому я взяв його собі за орієнтир. Такий атракціон просто неможливо проґавити. Він був у самісінькому центрі ярмарку.

Звучала музика, перекручена стародавніми динаміками. Блимали різнобарвні вогники, а люди верещали, коли екіпажі дерев’яної каруселі оберталися чимраз швидше.

Я підійшов до ятки і взявся шукати, ретельно оглядаючи кожен клаптик землі. Сміття, обгортки від гот-доґів і ніякого гаманця. А чого я сподівався? Металевий Міккі мав рацію. Хтось уже давно його підібрав і поцупив мої гроші.

Я зітхнув і підвів голову. Першим я побачив Блідого Чоловіка. Це, звісно ж, не було його справжнє ім’я. Пізніше я довідався, що його звали містер Геллоран і він був нашим новим учителем.

Його важко було не помітити. Насамперед тому, що він був дуже високий і надзвичайно худий. На ньому були вибілені джинси, мішкувата біла сорочка й крислатий солом’яний капелюх. Він скидався на того співака із сімдесятих, якого любила моя мама. На Девіда Бові.

Блідий Чоловік стояв біля ятки з гот-доґами, потягуючи крізь соломинку якийсь блакитний напій, і дивився на Вальсову Дівчину.

Я теж повернув голову в той бік і спостеріг її. Я досі не заспокоївся через загубленого гаманця, але, крім того, я був дванадцятирічним хлопчиськом, у якого вирували гормони. Мої ночі минали не лише за читанням коміксів під ковдрою при світлі ліхтарика.

Дівчина стояла з білявою подружкою, яку я вже раніше бачив десь у місті (здається, її батько був поліціянтом), але я відразу про неї забув. Дуже прикро, що краса, справжня краса, заступає собою геть усіх і все навколо. Білява Подружка здавалася симпатичною, та Вальсова Дівчина — як я завжди її називав, навіть після того, коли дізнався її ім’я, — була неймовірно вродлива. Висока і струнка, з довгим темним волоссям і ще довшими ногами, такими гладенькими й засмаглими, що вони аж виблискували на сонці. Вона була одягнена в спідницю з рюшами і вільну майку з написом «Relax», з-під якої визирав яскраво-зелений ліфчик. Вона заправила волосся за вухо і на сонці зблиснула золота сережка у формі великого кільця.

Мені трохи соромно зізнаватися, що спочатку я не звернув уваги на її обличчя, але за мить, коли вона обернулася сказати щось Білявій Подружці, я анітрохи не розчарувався. Воно було до болю красиве — з пухкими губами і великими мигдалюватими очима.

А тоді його не стало.

Ще хвилю тому вона була там, її обличчя було там, а тоді почувся жахливий, оглушливий скрегіт, ніби з-під землі зі стогоном вирвався якийсь гігантський звір. Пізніше я дізнався, що так скреготнув обертовий круг каруселі, який відірвався внаслідок тривалого користування і неналежного догляду. Я побачив, як зблиснуло щось металеве, а потім її обличчя, його половину, відтяло, залишивши натомість глибочезну рану й місиво хрящів, кісток і крові. Стільки крові.

За частку секунди — я навіть не встиг розтулити рота, щоб зойкнути, — повз мене промчало щось велике фіолетово-чорного кольору. Почувся страшний гуркіт: незакріплений екіпаж із каруселі влетів у ятку з гот-доґами, посипались шматки дерева і кавалки металу. Відпочивальники кричали, тікаючи з місця трощі. Мене штовхнули — і я впав додолу.

На мене попадали інші люди. Хтось наступив мені на зап’ясток. Черевик штурхнув мене попід ребра. Я скрикнув від болю, але комусь вдалося мене підхопити й перекотити вбік. Я знову зойкнув. Біля мене лежала Вальсова Дівчина. Добре, що її обличчя прикривало волосся. Але я впізнав її за майкою і яскраво-зеленим ліфчиком, хоч вони просякли кров’ю. Ще більше крові стікало по її нозі. Гострий шмат металу розрізав їй кістку якраз під коліном. Її гомілка ледве трималася, висячи на клаптях сухожилля.

Я почав відсуватися, бо вона явно була мертва і я нічим не міг їй допомогти, — аж раптом дівчина простягнула руку і схопила мене за зап’ясток.

Вона повернула до мене закривавлене потрощене обличчя. Звідкись, із-посеред цього кривавого місива, на мене дивилось одне каре око. Інше нерухомо лежало на її посіченій щоці.

— Допоможи мені, — прохрипіла Вальсова Дівчина. — Допоможи мені.

Я волів утекти. Я хотів заволати, розплакатись і виблювати водночас. Я, певно, так би й учинив, якби на моє плече не лягла велика тверда долоня і тихий голос не промовив: «Усе добре. Знаю, що тобі страшно, але треба, щоб ти уважно мене послухав і зробив те, що я скажу».

Я обернувся. Наді мною стояв Блідий Чоловік. Якраз тоді я побачив, що його обличчя під крислатим капелюхом таке саме біле, як його сорочка. Навіть його очі були якогось туманного напівпрозорого сірого кольору. Він був схожий на привида або вампіра, і за інших обставин я б напевне його злякався. Проте тієї миті він був дорослим, а я конче потребував, щоб дорослий сказав мені, що робити.

— Як тебе звати? — запитав він.

— Ед-Едді.

— Добре, Едді, тебе не поранено?

Я похитав головою.

— Гаразд. Але цю дівчину поранено, і ми маємо їй допомогти.

Я кивнув.

— Ось що ти маєш зробити… потримай її ногу ось тут, але тримай дуже міцно.

Він узяв мої руки і поклав їх на ногу дівчини. Вона була гаряча і слизька від крові.

— Тримаєш?

Я знову кивнув. Я відчував страх, гіркий і металевий на смак. Я відчував, як кров затікає мені поміж пальців, хоч я й тримав ногу чимдуж — так сильно, як тільки міг…

На відстані, набагато далі, ніж можна було судити за звуками, я чув гупання музики і радісний людський лемент. Дівчина не кричала. Вона лежала нерухомо, вчувалося лише приглушене хрипіння її подиху, і то щоразу тихіше.

— Едді, ти маєш зосередитися, гаразд?

— Гаразд.

Я прикипів поглядом до Блідого Чоловіка. Він витяг із джинсів свій ремінь. Ремінь був довгий, занадто довгий, як на його худющу талію, і мав додаткові дірки, аби пасок можна було затягнути ще тугіше.

Дивно, що в такі моменти ми помічаємо якісь дрібниці. Як-от сандалії Вальсової Дівчини. Одна з них, пластикова, рожева і блискуча, злетіла з її ноги. А ще я подумав, що вона, ймовірно, більше їй не знадобиться, зважаючи на те, що їй майже відтяло половину ноги.

— Ти зі мною, Едді?

— Так.

— Добре. Ще трішки. Ти молодець, Едді.

Блідий Чоловік затягнув ременя навколо стегна дівчини — якомога тугіше. Він був сильнішим, аніж здавався. Я майже відразу відчув, що кровотеча сповільнилася.

Він глянув на мене й кивнув.

— Можеш відпустити. Далі я сам.

Я забрав руки з її ноги. Коли напруга трохи спала, вони почали тремтіти. Я схрестив їх на грудях, заховавши долоні під пахвами.

— З нею все буде гаразд?

— Не знаю. Сподіваюся, їй зможуть урятувати ногу.

— А обличчя? — прошепотів я.

Чоловік глянув на мене, і щось у його вицвілих сірих очах змусило мене завмерти.

— Ти бачив її обличчя раніше, Едді?

Я розкрив був рота, але не знав, що сказати, як і не розумів, чому його голос ураз перемінився й уже не був таким доброзичливим, як доти.

Потім він відвернувся й тихенько додав:

— Вона жива. Це найголовніше.

Саме тієї миті над нами лунко розкотився грім і додолу полетіли перші краплі дощу.

Певно, тоді я вперше збагнув, як за якусь частку секунди геть усе може змінитись. Як усе, до чого ми звикли, може зникнути, навіть оком не встигнеш змигнути. Може, тому я й узяв її. Щоб вона була моїм нагадуванням. Щоб її вберегти. Принаймні в цьому я себе запевняв.

Утім, як і більшість із того, у чому ми себе переконуємо, це теж була купа смердючого кінського лайна.

Місцеві газети називали нас героями. Газетярі привели нас із містером Геллораном у парк і зробили наше спільне фото.

Неймовірно, але двоє людей, які були в тому екіпажі, що зірвався з каруселі, відбулися тільки переломами, порізами й синцями. Кілька осіб серед тих, що стояли поблизу, дістали досить глибокі порізи і їм наклали шви, а дехто з тих, кого затиснули в натовпі охоплених панікою людей, мав поламані ребра.

Навіть Вальсова Дівчина (яку насправді звали Еліза) вижила. Лікарям вдалося пришити її ногу і врятувати око. Газети називали це дивом. Про решту обличчя вони не писали.

З часом, як то буває з усіма трагедіями і сенсаціями, цікавість до описаної події стала потроху вщухати. Гладкий Ґев припинив розкидатися паскудними жартами (переважно про безногих), і навіть Металевому Міккі набридло називати мене Супергероєм, постійно перепитуючи, де я забув свій плащ. Її замінили інші події та плітки. На дорозі А36 сталась автокатастрофа, загинув кузен одного зі школярів, а п’ятикласниця Марі Бішоп завагітніла. Отже, життя, як зазвичай, тривало.

Однак я цим не переймався. Мені й самому добряче набридла вся ця метушня. Та й загалом я був не з тих дітей, що полюбляють опинитися в центрі уваги. До того ж чим менше я про це говорив, тим рідше мені випадало уявляти потрощене обличчя Вальсової Дівчини. Кошмари поступово минули. Мої скрадливі мандрівки до кошика для брудної білизни, куди я потай викидав закаляні простирадла, траплялися дедалі рідше.

Кілька разів мама питала мене, чи не хотів би я навідати Вальсову Дівчину в лікарні. Я завжди відмовлявся. Я не хотів іще раз її побачити. Не хотів дивитися на її спотворене обличчя. Не хотів, щоб її карі очі дивилися на мене з осудом: «Я знаю, що ти хотів утекти, Едді. Якби містер Геллоран не схопив тебе за плече, ти б залишив мене там помирати».

Думаю, містер Геллоран до неї навідувався. Часто. Либонь, він мав багато вільного часу. Школа починалась аж у вересні. Очевидно, він вирішив поселитись у винайнятому будиночку за кілька місяців до початку навчального року, аби спершу трохи освоїтися на новому місці.

Напевно, то була непогана ідея. Таким чином усі мали змогу звикнути до його присутності й дістати відповіді на всі свої питання ще до того, як він уперше зайшов до класу:

«Що в нього зі шкірою?» Дорослі терпляче пояснювали, що він був альбіносом. Це означало, що йому бракує якогось «пігменту», котрий забарвлює людську шкіру в рожевий або коричневий колір. «А що в нього з очима?» Те саме. Їм теж бракувало пігменту. «То, значить, він не дивак, не монстр і не привид?» Авжеж, ні. Звичайнісінький чоловік із природженою хворобою.

Вони помилялися. Містер Геллоран був ким завгодно, але звичайним він точно не був.

2016 рік

Лист надійшов без оповіщення, без фанфар, і в мене навіть не виникло лихого передчуття. Він прослизнув у поштову скриньку та втиснувся поміж листом від доброчинного фонду «Macmillan» і рекламною листівкою нової піцерії.

Невже в наш час ще є люди, які пишуть листи? Навіть моя мама, якій сімдесят вісім років, навчилася користуватись електронною поштою, Twitter і Facebook. Правду кажучи, вона розуміється на технологіях краще за мене. Я трохи луддит[2]. І це дуже потішає моїх учнів, чиї розмови про Snapchat, закладки, теґи та Instagram звучать для мене як іноземна мова. «Я думав, що навчаю вас англійської, — частенько кажу їм, скрушно хитаючи головою. — А це якесь летюче кінське лайно. Я й гадки не маю, про що ви говорите».

Почерк на конверті мені не знайомий, а втім, останнім часом я ледве впізнаю свій власний почерк — усе через ті клавіатури й сенсорні екрани.

Я розкриваю конверт і читаю лист, сидячи за кухонним столом і потягуючи каву з чашки. Хоча не зовсім так. Я сиджу за столом і витріщаюся на лист, поки кава холоне поруч.

— Що це?

Я здригаюся й повертаю голову. До кухні, позіхаючи, тихенько заходить іще заспана Хлоя. Її фарбоване чорне волосся розпущене, розтріпана гривка пристала до чола. Вона одягнена в стару футболку із зображенням рок-гурту «The Cure», а на обличчі — залишки вчорашнього макіяжу.

— Це, — кажу я, обережно згортаючи листа, — називається листом. Колись вони слугували людям засобом зв’язку.

Вона кидає на мене зневажливий погляд і показує середнього пальця.

— Знаю, що ти щось кажеш, але все, що я чую, — це бла-бла-бла.

— У цьому й проблема нинішньої молоді. Вони не вміють слухати.

— Еде, ти заледве годишся мені в батьки, а говориш так, ніби ти мій дід.

Вона має рацію. Мені сорок два, а Хлої близько тридцяти (це тільки моє припущення. Вона ніколи не казала, скільки їй років, а я, як справжній джентльмен, не питав). Не така в нас уже й велика розбіжність у віці, але мені часто здається, що нас розділяють цілі десятиліття.

Моє волосся досі густе, і сивина трапляється лиш де-не-де, а мімічні зморшки, які колись свідчили про мою веселу вдачу, тепер вказують на мій вік. Як і більшість високих людей, я сутулюся, а мій улюблений одяг Хлоя називає «секонд-гендівським шиком». Костюми, жилетки і добротні черевики. У мене є кілька пар джинсів, але я ніколи не вдягаю їх до школи, хіба що тоді, коли хочу сховатися від усіх у своєму кабінеті. Зазвичай я завжди на роботі й часто працюю з учнями додатково навіть під час канікул.

Я міг би сказати, що чиню так, бо дуже люблю вчителювати, але ніхто не любить свою роботу аж настільки. Я роблю так, бо мені потрібні гроші. Гроші — це також одна з причин, чому Хлоя живе зі мною. Вона моя квартирантка і, хотілося б у це вірити, також моя подруга.

Правду кажучи, ми досить дивна парочка. Хлоя — далеко не та квартирантка, яку я взяв би до себе за звичайних обставин. Однак мене в останній момент підвів інший потенційний квартирант, а донька знайомого сказала, що є «одна дівчина», котра терміново шукає кімнату. Ми начебто добре ладнаємо, та й гроші теж не зайві. Як і її компанія.

Ви можете здивуватися, навіщо мені узагалі потрібен квартирант.

Я непогано заробляю, а будинок, у якому живу, залишився мені від матері, тож за мірками більшості людей маю зручне життя без потреби виплачувати іпотеку.

Сумна правда, одначе, у тому, що ми придбали будинок, коли відсоткова ставка вимірювалась у двозначних цифрах, одного разу віддавали його в заставу, щоб оплатити ремонт, а тоді знову заставляли його, щоб оплатити батьків догляд, коли його стан настільки погіршився, що ми вже не могли доглядати його самотужки.

Ми з мамою жили тут разом, доки п’ять років тому вона не познайомилася з Джеррі, життєрадісним колишнім банкіром, котрий вирішив відмовитися від усього, аби жити собі на втіху у власноруч спорудженому еко-будинку десь у графстві Вілтшир.

Я нічого не маю проти Джеррі, але й сказати, що він дуже мені подобається, теж не можу. Та схоже, він робить маму щасливою, а це, оскільки нам притаманно брехати, для мене найголовніше. Мабуть, нехай навіть мені вже сорок два роки, якась часточка мене не хоче, щоб мама була щасливою з кимось іншим, окрім мого тата. Це по-дитячому егоїстично. Та мені байдуже.

До того ж, чесно кажучи, у сімдесят вісім моїй мамі теж на це начхати. Вона, звісно, вжила інших слів, коли повідомила мені, що вирішила переїхати до Джеррі, але я прочитав між рядків:

— Я мушу втекти з цього будинку, Еде. Тут надто багато спогадів.

— Ти хочеш продати будинок?

— Ні. Я хочу, щоб він був твоїм, Еде. Потрібна лише дещиця любові, і це місце може перетворитися на чудове сімейне гніздечко.

— Мамо, але ж у мене навіть немає дівчини, що вже казати про сім’ю.

— Ніколи не пізно.

Я змовчав.

— Якщо будинок тобі не потрібен, можеш його продати.

— Ні. Просто… Я хочу, щоб ти була щаслива.

— То хто написав тобі того листа? — питає Хлоя, підходить до кавоварки і наливає собі кави у невелику філіжанку.

Я ховаю листа до кишені халата.

— Неважливо.

— О-о-о-о, загадки.

— Та які там загадки. Просто… старий знайомий.

Вона здіймає брову.

— Ще один? Ого. І звідки їх стільки набралося? Навіть не знала, що ти такий популярний.

Я суплюся. А тоді пригадую, що сказав їй про гостя, який має прийти сьогодні на вечерю.

— Не треба так дивуватися.

— Але це справді дивно. Те, що в такої замкнутої людини, як ти, є друзі, дійсно приголомшує.

— У мене є друзі тут, в Андербері, і ти їх знаєш. Ґев і Гоппо.

— Їх не берімо до уваги.

— Чому це?

— Бо вони не справжні друзі. Вони люди, яких ти знаєш усе життя.

— Хіба це не є визначенням поняття «друг»?

— Ні, це є визначенням поняття «місцевий знайомий». Це люди, з якими ти змушений спілкуватися, бо це вже увійшло у звичку, або тому що маєте якесь спільне минуле, але насправді ти не бажаєш перебувати в їхній компанії.

Вона має слушність. У дечому.

— Байдуже, — я змінюю тему. — Мені треба перевдягтися, бо я сьогодні йду до школи.

— Та наче ж канікули?

— Усупереч загальноприйнятому уявленню, вчительська робота не закінчується тоді, коли школа зачиняється на літо.

— Ніколи б не подумала, що ти фанат Еліса Купера[3].

— Я люблю його музику, — відповідаю незворушно.

Хлоя осміхається своєю химерною, трохи перекошеною усмішкою, від чого її доволі непоказне обличчя робиться гарненьким. Є такі жінки: на позір вони здаються незвичними, навіть дивними на вигляд, а тоді усмішка чи легенький вигин брови цілковито змінюють їхню зовнішність.

Мабуть, я трішки закоханий у Хлою, хоча й ніколи цього не ви`знаю. Я знаю, що вона сприймає мене радше як турботливого дядька, аніж як потенційного коханця. Я б нізащо не допустив, щоб вона почувалася незручно в моїй присутності, тому й не зізнаюся, що маю до неї якісь інші почуття, окрім дружніх. Тим більше, що в такому містечку, як наше, мої стосунки з набагато молодшою жінкою можуть неправильно зрозуміти.

— Коли має прийти твій «старий знайомий»? — питає вона, підходячи до столу з чашкою кави.

Я відсуваю стільця й підводжуся.

— Близько сьомої, — кажу я і на хвильку вмовкаю. — Можеш приєднатися до нас.

— Краще не буду. Не хочу псувати ваше возз’єднання.

— Добре.

— Може, якось іншим разом. Судячи з того, що я читала, він має бути цікавим чолов’ягою.

— Так, — силувано всміхаюся. — Цікавий. Можна й так його описати.

Дорога до школи, якщо йти бадьорим кроком, забирає в мене близько п’ятнадцяти хвилин. Такого дня, як сьогодні, — приємної сонячної літньої днини, коли з-за хмар клаптиками визирає синє небо, — прогулянка діє на мене заспокійливо. Допомагає зібратися на думці перед початком занять.

Протягом навчального року це буває навіть корисно. Багато з тих учнів, яких я навчаю в Андерберзькій академії, як-то зараз кажуть, «проблемні». У мій час їх би назвали «купкою малих засранців». Трапляються дні, коли я мушу подумки налаштувати себе на роботу з ними. А буває й так, що єдиний засіб, який допомагає мені їх стерпіти, — це невеличка доза алкоголю в моїй ранковій каві.

Як і більшість невеликих ярмаркових міст, Андербері, на погляд пересічного туриста, видається мальовничою і затишною місциною. Безліч стареньких брукованих вуличок, кав’ярень і кафе-кондитерських, а також маловідомий собор. Двічі на тиждень до нас приїжджає ярмарок. Не бракує й гарних парків та річкових набережних для прогулянок. Звідси недалеко до піщаних пляжів Борнмута і вересових пустищ національного парку Нью-Форест.

Але варто трохи придивитись, і ви побачите, що туристичними принадами все й закінчується. Більшість видів праці в містечку сезонні, тому рівень безробіття є дуже високим. Групки знуджених підлітків тиняються по крамницях і парках. Центральною вулицею гуляють із візочками неповнолітні матері. Я не кажу, що це для нас щось нове й такого раніше не було, однак подібне трапляється щораз частіше. Чи, може, це мені лише так здається. Нерідко з віком приходить зовсім не мудрість, а радше нетерпимість.

Я підходжу до воріт парку «Олд Медовз». Саме тут ми зависали в дитинстві. Відтоді він дуже змінився. Воно й не дивно. Тепер тут є новий майданчик для скейтбордистів, а дитячий майданчик, де зазвичай збиралася наша банда, тепер заграбастала нова, сучасна «відпочинкова зона» в дальньому кінці парку. Тут є мотузкові гойдалки й велика тунельна гірка, тирольки[4] і всілякі круті штуковини, про які ми в дитинстві могли тільки мріяти.

Дивно, але старий дитячий майданчик залишили, хоч він занедбаний і безлюдний. Металева драбинка поржавіла, мотузки, на яких тримаються гойдалки, поперекручувались, а колись яскрава фарба на дерев’яній обертовій каруселі позлущувалася й облізла. Подекуди її вкривають старі написи, зроблені людьми, які вже й самі не пам’ятають, чому Гелен сучка і хто обвів сердечком ім’я Енді В.

Я затримуюсь на хвилину, дивлюся, пригадую.

Легесеньке рипіння дитячої гойдалки, колючий холод уранішнього повітря, шурхотіння білої крейди по темному асфальту. Ще одне повідомлення. Але цього разу не таке, як завжди. Не крейдяний чоловічок… щось інше.

Я різко обертаюся. Тільки не зараз. Тільки не це. Я не дозволю знову затягнути себе в минуле.

Моя робота в школі триває недовго. Я закінчую близько обіду. Збираю книжки, замикаю клас і йду в бік центру міста.

«Буйвіл» розташовано на розі головної вулиці. Він останній «місцевий» паб. Раніше в Андербері було ще два паби — «Дракон» і «Пшеничний сніп», а згодом до нас завітали мережеві заклади. Місцеві підприємці зачинились, а Ґевові батьки, аби залишитися на плаву, були змушені зменшувати ціни, організовувати «жіночі вечори», запроваджувати «щасливі години» і проводити «сімейні посиденьки».

Врешті їм це остогидло, і вони перебралися на Мальорку, де відкрили новий бар «У британців». Ґев, котрий із шістнадцяти років підробляв у пабі, допомагаючи батькові, узяв усі барила з пивом під свою опіку й відтоді управляє ним самотужки.

Я штовхаю важкі старі двері й заходжу всередину. Гоппо та Ґев сидять за нашим звичним столиком, у кутку біля вікна. Від пояса і до верху Ґев досі кремезний, що вкотре нагадує мені, чому в дитинстві ми називали його Гладким. Але зараз у нього нічогенькі м’язи. Його руки завтовшки зі стовбур дерева, а жили випинаються, мов натягнуті сині дроти. У нього кутасте обличчя, а коротко підстрижене волосся ріденьке і рясно пересипане сивиною.

Гоппо заледве чи змінився. Якщо глянути на нього в робочому комбінезоні (він працює сантехніком) і трішки примружитись, його досі можна прийняти за дванадцятирічного хлопчиська в маскарадному костюмі.

Обох поглинула розмова. Певно, навіть не торкнулися гальб із напоями, що стоять на столі: пиво «Ґіннесс» для Гоппо й дієтична кола для Ґева, котрий п’є дуже рідко.

Я замовляю світле пиво «Тейлорз» у непривітної дівчини за барною стійкою, яка зиркає спідлоба спочатку на мене, а тоді на пивний кран, ніби той смертельно її образив.

— Мушу принести нове барило, — бурмоче вона собі під носа.

— Гаразд.

Я чекаю. Дівчина закочує очі.

— Я принесу ваше пиво.

— Дякую.

Я розвертаюсь і йду в інший кінець пабу. Озирнувшись, бачу, що вона навіть не поворухнулася.

Я опускаюся на хиткого стільця поряд із Гоппо.

— Добридень!

Обидва підводять голови, і я відразу помічаю: щось не так. Щось трапилося. Ґев викочує візка з-за столу. Його накачані руки різко контрастують з його слабкими ногами, що нерухомо стоять на приступці візка.

Я обертаюся на стільці.

— Ґеве? Що…

Його кулак летить до мого обличчя, моя ліва щока розривається від болю, і я перекидаюся на підлогу.

Він дивиться на мене згори вниз.

— Як довго ти знав?

1986 рік

Окрім того, що Гладкий Ґев був найбільшим серед нас і вважався негласним лідером нашої банди, він ще й був наймолодшим.

Він народився на початку серпня, напередодні шкільних канікул, і через це ми йому неабияк заздрили. Особливо я. Мій день народження теж припадав на свята — за три дні до Різдва. А це означало, що замість двох пристойних подарунків я майже завжди отримував одного «великого» або два такі собі.

Гладкий Ґев завжди одержував гори подарунків. Не лише тому що в його батьків водилися грошенята, а й тому що в нього була незліченна кількість родичів. Тітоньки й дядечки, двоюрідні брати й сестри, бабці й дідусі, навіть прабабці та прадідусі.

Це також викликало в мене заздрощі. Я мав тільки маму з татом і одну бабцю, котру ми бачили вкрай рідко, бо мешкала вона дуже далеко і, як казав тато, була «трохи не при собі». Насправді я не любив її навідувати. У її вітальні завше було надміру спекотно й чимось тхнуло, а телик постійно показував той самий дурнуватий фільм.

— Хіба Джулі Ендрюс не красуня? — зітхала бабуня, замріяно примруживши очі, а ми дружно кивали й підтакували, пригощаючись печивом далеко не першої свіжості зі старої, місцями поіржавілої бляшаної коробки, на стінках якої витанцьовували намальовані полярні олені.

Батьки Гладкого Ґева завжди влаштовували йому гучні вечірки. Цього року вони обрали барбекю. Мав бути фокусник, а після того — справжнісінька дискотека.

Моя мама закотила очі, коли побачила запрошення. Я знав, що вона дещо недолюблювала батьків Гладкого Ґева. Якось я почув, як вона казала татові, що вони «заразливі». Подорослішавши, я збагнув, що насправді вона назвала їх «зарозумілі», а в дитинстві я думав, що вони переносять якусь невідому заразу.

— Дискотека, Джоффе? — звернулася вона до тата якимось дивним тоном. Я ніяк не міг розібратися, добре це чи погано. — Що ти на таке скажеш?

Тато відійшов від умивальника, де якраз мив посуд, і зиркнув на запрошення.

— Має бути весело.

— Тату, ви не можете піти, — озвався я. — Це вечірка для дітей. Вас не запрошено.

— Ще й як запрошено, — відповіла мама і вказала на рядок у запрошенні. — Ласкаво просимо батьків. Прихопіть із собою м’ясця.

Я ще раз перечитав запрошення і насумрився. Мама з татом на дитячій вечірці? Не певен, що це гарна ідея. Ні, це паскудна ідея.

— То що ти будеш дарувати Гладкому Ґеву? — запитав Гоппо.

Ми сиділи в парку на дитячій драбинці, молотили ногами повітря і смоктали заморожений лід зі смаком коли. Мерфі, Гоппів чорний лабрадор, лежав у затінку під нами й дрімав.

Це було наприкінці липня. Від того жахливого ярмаркового дня минуло майже два місяці, а до дня народження Гладкого Ґева залишався всього-на-всього тиждень. Життя потроху поверталось у звичне річище, і мене це тільки тішило. Я не був із тих дітей, котрі люблять пригоди чи несподівані драми. Я належав — та й досі належу — до людей, котрі звикли, щоб у всьому був лад. Навіть дванадцятирічним хлопчаком я акуратно складав до шухляди свої шкарпетки, а всі мої платівки й книжки завжди стояли в алфавітному порядку.

Може, це тому що загалом у нашому будинку панував суцільний хаос. Почнімо з того, що житло не було повністю збудоване. Знову ж таки, у цьому полягала основна відмінність моїх мами й тата від інших батьків. Окрім Гоппо, котрий мешкав разом із мамою в одному зі старих притиснутих один до одного будиночків, більшість учнів моєї школи жила в гарних сучасних спорудах з однаковими охайними квадратними садочками.

Наша сім’я мешкала в старому облупленому вікторіанському домі, котрий, здавалося, був постійно взятий у риштування. За будинком простягався чималий зарослий бур’янами сад, — я ніяк не міг продертися до його іншого кінця, — а нагорі було щонайменше дві кімнати, де крізь стелю клаптями проглядало небо.

Мама з татом придбали цю «недобудову», коли я був іще дуже малий, — десь вісім років тому, — і, судячи зі стану будинку, його ще добудовувати й добудовувати. Основні кімнати були придатні для проживання, але в коридорах і в кухні стіни зоставалися голі (тільки потиньковані) й не було навіть однісінького килима.

Нагорі розміщувалася старезна ванна кімната. Доісторична емальована ванна, заселена здоровецьким павуком, умивальник, який протікав, і стародавній унітаз із ланцюжком для зливу води. І ніякого душу.

Дванадцятирічним хлопчаком я до смерті соромився своєї домівки. У нас навіть не було електричного опалення. Татові доводилося рубати надворі дрова, приносити їх у будинок і розпалювати камін, наче ми жили в клятому Середньовіччі.

— Коли ми вже нарешті добудуємо дім? — питався я час від часу.

— Будівництво забирає багато часу і коштів, — відповідав тато.

— Хіба в нас немає коштів? Мама ж працює лікарем. Гладкий Ґев каже, що лікарі заробляють купу грошей.

Тато зітхнув.

— Ми вже говорили про це, Едді. Глад… Ґевін не знає всього на світі. Не забувай також, що моя робота не така високооплачувана, як в інших, і часом непостійна.

Не раз мені ледь не зривалося з язика: «То чому ти не знайдеш собі кращої роботи?» Але ці слова страшенно засмутили б тата, а я цього зовсім не хотів.

Я знав, що він частенько почувався винним, бо заробляв менше, ніж мама. Поміж статтями, які він писав для часописів, тато намагався написати книжку.

— Усе зміниться, коли моя книжка стане бестселером, — іноді казав тато, всміхаючись і підморгуючи. Він удавав, ніби жартує, але я думаю, що в душі він щиро в це вірив і сподівався, що одного дня таке справді станеться.

Але не сталося. Хоча батько був близький до успіху. Я знаю, що він надсилав свій рукопис різним агентам, а один із них навіть ненадовго зацікавився його романом. Та чомусь нічого з цього не вийшло. Можливо, йому б пощастило, якби не хвороба. Як воно завжди буває, коли недуга почала роз’їдати його мозок, найперше вона проковтнула те, що він любив найдужче, — його слова.

Я вгризся у своє морозиво.

— Я ще не думав про подарунок, — сказав я до Гоппо.

Я збрехав. Я думав про подарунок, наполегливо й довго. З подарунком для Гладкого Ґева завжди виникали труднощі. Він мав усе, що завгодно, і знайти для нього подарунок, який би йому сподобався, було ой як нелегко.

— А ти? — запитав я.

Він знизав плечима.

— Ще не знаю.

Я змінив тему.

— Твоя мама піде на вечірку?

Він скривився.

— Не певен. Можливо, вона буде на роботі.

Мама Гоппо працювала прибиральницею. Я часто бачив, як вона котила вулицями старенького триколісного «Робіна»[5], а з його багажника стриміли швабри й відра.

За спиною Гоппо Металевий Міккі називав її «циганкою». Я вважав, що це жорстоко, хоча вона й справді трохи нагадувала циганку, особливо скуйовдженим сивим волоссям і дивними безформними сукнями.

Я достеменно не знаю, що трапилося з батьком Гоппо, бо він ніколи про нього не розповідав, але чомусь я завжди думав, що він пішов, коли Гоппо був маленьким. У Гоппо був іще старший брат, але він вступив до армії абощо. Озираючись у минуле, я щоразу ловлю себе не гадці, що однією з причин, яка звела нашу банду разом, було те, що родина кожного з нас була по-своєму «ненормальною».

— А твої батьки підуть? — поцікавився Гоппо.

— Напевно. Тільки б вони не зіпсували всі розваги.

Він стенув плечима.

— Та все буде добре. А ще туди прийде фокусник.

— Ага.

Ми обидва засміялися, а потім Гоппо додав:

— Якщо хочеш, можемо пройтися крамницями й пошукати щось для Гладкого Ґева.

Я вагався. Мені подобалося проводити час із Гоппо. Поряд з ним не доводилося постійно прикидатися розумником і бути насторожі. З ним було легко.

Гоппо не був найрозумнішим, проте, я сказав би, що він був з тих дітей, котрі знали, як себе поводити. Він не прагнув усім сподобатись, як Гладкий Ґев, і не змінювався, щоб під когось підлаштуватись, як то робив Металевий Міккі, і за це я його поважав.

Тому я почув себе ніяково, коли сказав:

— Вибачай, але я не можу. Мушу вертатися додому і допомогти татові з хатніми справами.

То була моя звична відмовка. Навряд чи хтось сумнівався, що в нашій домівці було повно «хатніх справ».

Гоппо кивнув, доїв своє морозиво й пожбурив обгортку на землю.

— Гаразд. А я ще маю вигуляти Мерфі.

— Добре. Побачимось пізніше.

— Побачимося.

Гоппо неквапом рушив, розвіяний чуб упав йому на чоло. Мерфі підстрибом потрюхикав за ним. Я викинув обгортку від морозива до смітника і пішов у протилежному напрямку, начебто додому. А тоді, упевнившись, що Гоппо мене не побачить, розвернувся на 180 градусів і подався до центру міста.

Я не хотів брехати Гоппо, але є такі речі, якими не можеш ділитися, навіть із найкращими друзями. Діти теж мають таємниці. Іноді навіть їх більше, ніж у дорослих.

Я знав, що в нашій банді я був «ботаном», бо старанно вчився й часом був аж надто «правильним». Я був із тих дітей, які полюбляли колекціонувати речі: марки, монети, мініатюрні моделі автівок. А також інший дріб’язок: мушлі, черепи пташок, які траплялися в лісі, загублені ключі. Не повірите, як часто я знаходив загублені ключі. Мені подобалось уявляти, що я можу проникнути в домівки інших людей, нехай навіть я не знав, кому саме належали ті ключі й де ті люди мешкали.

Я дуже цінував свою колекцію. Я добре її заховав і нікому не показував. Мабуть, у певному сенсі, мені подобалося відчуття контролю. Діти доволі обмежені в контролюванні власного життя, проте лише я знав, що лежало в моїх коробках, і тільки я міг докладати туди якісь речі або забирати їх звідтіля.

Після трагедії на ярмарку я збирав усе більше. Речі, які я знаходив, речі, які хтось залишав (дедалі частіше я помічав, якими недбалими бувають люди; ніби не розуміють, наскільки важливо берегти свої речі, адже вони можуть зникнути навіки).

А часом — якщо бачив щось таке, що мені просто-таки необхідно було мати, — я цупив речі, за котрі мав би заплатити.

Андербері було містом невеликим, але влітку його запруджували автобуси з туристами — здебільшого приїздили американці. У своїх квітчастих сукнях і мішкуватих шортах вони неспішно гуляли містом і юрмилися на вузеньких вуличках, примружено роздивляючись карти й тицяючи на різні будівлі.

Окрім собору, в нас були ще ринкова площа з великим універмагом, безліч маленьких кав’ярень і один помпезний готель. На головній вулиці розташовувалися переважно малоцікаві крамниці, як-от: супермаркет, аптека й книгарня. Одначе там також був величезний універмаг «Вулворсиз».

У дитинстві «Вулворсиз» або «Вуллі», як усі його називали, був нашою найулюбленішою крамницею. Там було все, чого душа бажає. Довжелезні ряди з іграшками на будь-який смак — від великих і дорогих забавок до дешевого пластмасового дріб’язку, якого можна було накупити цілу тонну, та все одно залишалося достатньо решти, аби придбати ще трохи цукерок.

Там також працював лихий охоронець на ім’я Джимбо, якого ми всі боялися. Він був скінгедом, і подейкували, що під уніформою в нього сила-силенна татуювань і навіть величезна свастика на спині.

На щастя, свою роботу він виконував абияк. Більшість часу він тинявся без діла, курив надворі та витріщався на дівчат. А це означало, що кмітливі й моторні могли легко оминути увагу Джимбо, треба було тільки зачекати, поки щось його відволіче.

Того дня мені поталанило. Біля телефонної будки навпроти зібралася зграйка дівчат-підлітків. Було спекотно, тому вони були одягнені в шорти або коротенькі спідниці. Джимбо прихилився до кута крамниці, тримаючи двома пальцями запалену цигарку, і ледве не облизувався, роздивляючись дівчат, хоч вони були, може, на кілька років старші за мене, а йому, либонь, стукнуло вже тридцять, якщо не більше.

Я швиденько перетнув дорогу й прошмигнув до крамниці. Переді мною розкинулися її скарби. Ліворуч від мене були ряди цукерок і стелажі з іншими смаколиками. Праворуч стояли касети і платівки. Прямо попереду — відділ іграшок. Мене охопило радісне передчуття, та я не мав часу поласувати ним. Я не міг зволікати. Хтось із працівників міг помітити.

Я рішуче рушив до іграшок, ряд за рядом вивчаючи асортимент, обмірковуючи можливі варіанти. Занадто дороге. Надміру велике. Задешеве. Надто просте. А тоді я побачив її. Магічну пророчу кулю. Стівен Ґеммел мав таку.

Якось він приніс її до школи, і я тоді подумав, що це дуже крута штука. А ще я точно знав, що Гладкий Ґев не має такої кулі, тому мій подарунок буде особливим. До того ж на полиці вона була остання.

Я взяв її та роззирнувся. Потім, одним швидким рухом, я запхав її до наплічника.

Я неквапом рушив до цукеркового відділу. Наступна дія потребувала неабиякої мужності. Я майже відчував, як поцуплена куля обтяжує мого наплічника і з кожним кроком втискається мені в спину. Я схопив паперовий пакет і змусив себе якийсь час побродити поміж рядів із цукерками, повільно насипаючи зацукровані желейки у вигляді пляшечок коли, білих мишей і літаючих тарілок. Потому я пішов до каси.

Огрядна жінка з об’ємною кучерявою завивкою зважила цукерки і всміхнулася.

— Сорок три пенси, серденьку.

— Дякую.

Я видобув з кишені дріб’язок, полічив і передав касирці.

Вона взялася перераховувати і враз насупилася.

— Бракує одного пенні, серденьку.

— Ой.

Дідько. Я почав нишпорити по кишенях. У мене більше не було.

— Я, е-е-е, тоді покладу щось назад, — сказав я, зашарівшись. Мої долоні спітніли, а наплічник зробився страшенно важким.

Жіночка із завивкою глипнула на мене, а тоді подалася вперед і по-змовницьки підморгнула. Її повіки були помережані зморшками і скидалися на зім’ятий папір.

— Нічого страшного, серденьку. Вдамо, що я трішки помилилась.

Я схопив пакет із цукерками.

— Дякую.

— Ти ще тут? Хутенько біжи.

Мені не треба було повторювати двічі. Я миттю вибіг із крамниці на сонечко, минаючи дорогою Джимбо, що тільки-но докурював свою цигарку і навіть не глянув у мій бік. Я мерщій рушив вулицею, з кожним кроком набираючи швидкості. Я відчував, як усередині наростає тривожне й водночас радісне відчуття, адже мені вдалося, а тоді я кинувся бігти і пробіг майже всю дорогу додому, а з мого обличчя ні на мить не сходила придуркувата посмішка.

Я зробив це, і вже не вперше. Втішаю себе думкою, що в інших випадках я був не такою вже поганою дитиною. Я намагався бути добрим, не продавав своїх друзів і не робив ніяких капостей у них за спиною. Я навіть намагався слухатися маму з татом. І на свій захист додам, що ніколи не цупив грошей. Якби мені трапився чийсь гаманець, я повернув би його з усіма грошима (собі я б залишив хіба що сімейну фотокартку).

Я знав, що так чинити не можна, але, як уже казав, усі мають свої таємниці — щось таке, чого їм не слід робити (і вони добре про це знають), та все одно роблять. Моя таємниця полягала в тому, що я брав чужі речі — колекціонував їх. Та найприкрішим було те, що все пішло шкереберть саме тоді, коли я спробував одну з таких речей повернути.

День вечірки видався спекотним. Складалося враження, ніби всі дні того літа були спекотні, хоча я певен, що це тільки так здавалося. Я певен, що метеоролог — справжній, не такий, як мій тато — сказав би, що дощових, захмарених і геть похмурих днів теж не бракувало.

Але пам’ять — то дивна штука, та й час діти сприймають по-іншому. Три спекотні дні поспіль відчуваються як місяць безпросвітної спеки для дорослих.

Та в день народження Гладкого Ґева спека була неймовірна. Одяг прилипав до тіла, підігріті сонцем сидіння автівки обпікали шкіру, а асфальт був такий гарячий, що мало не топився.

— На такому сонці можна готувати й без мангала, — пожартував тато, коли ми вийшли з дому.

— Дивно, що ти не радиш нам узяти дощовики, — сказала мама, замкнула двері й кілька разів поторсала клямку, воліючи пересвідчитися, що їх справді замкнено.

Того дня вона була дуже гарна в простому блакитному сарафані й сандаліях-гладіаторах. Блакитний їй личив. Вона забрала гривку з обличчя і закріпила її невеличкою блискучою невидимкою.

Тато мав вигляд… як тато, у своїх звичних джинсових шортах, футболці з написом «Grateful Dead» і шкіряних сандаліях. Добре, хоч мама підрівняла його бороду.

Будинок Гладкого Ґева був одним з найновіших в Андербері. Вони поселились у ньому тільки торік. До того вони мешкали над пабом. Незважаючи на те що будинок був новісіньким, батько Гладкого Ґева розширив його, і прибудови не дуже пасували до оригінальної споруди, а масивні білі колони на ґанку нагадували про античну Грецію.

Того дня їх прикрасили десятками повітряних кульок із цифрою «12», а над дверима повішали великий плакат, на якому переливчастими літерами було написано: «З днем народження, Ґевіне».

Мама ще не встигла прокоментувати, пирхнути чи бодай натиснути на кнопку дзвінка, як двері відчинились і на порозі нас зустрів Гладкий Ґев у шортах зі строкатим гавайським малюнком, ядуче-зеленій футболці й піратському капелюсі.

— Вітаю, містере і місіс Адамс. Привіт, Едді.

— З днем народження, Ґевіне, — привітали ми його хором, а я замість «Ґевіне» ледь не бовкнув «Гладкий Ґеве».

— Барбекю на задньому дворі, — повідомив Ґев моїм батькам і вхопив мою руку. — Ходи, я покажу тобі фокусника. Він дуже крутий.

Гладкий Ґев казав правду. Фокусник дійсно був крутий. М’ясо теж було досить смачне.

Окрім того, ми грали в різні ігри, й ще було два відра з водою і водяні пістолети. Після того як Гладкий Ґев розкрив усі свої подарунки (і сказав, що магічна пророча куля просто крутезна), ми затіяли масову водяну битву з іншими дітьми з нашої школи. Надворі стояла така спека, що ми не встигали намокнути, як одразу ж висихали.

Десь посеред забави мені припекло до вбиральні. Усе ще трохи мокрий, я подався до будинку, минаючи батьків, котрі стояли невеликими групками, тримали в руках тарілки й потягували пиво з пляшок або вино з пластянок.

На загальний подив, батько Ніккі теж прийшов. Я чомусь думав, що священики не ходять на вечірки та й узагалі байдужі до розваг. Його колоратка[6] ясніла на сонці, тому його можна було побачити за милю. Я пригадую, як тоді подумав, що він, мабуть, знемагає від спеки. Може, тому він пив так багато вина.

Він говорив з моїми батьками, і це теж неабияк мене подивувало, адже вони не надто цікавилися релігією. Мама помітила мене і всміхнулась.

— Усе гаразд, Едді?

— Так, мамо. Все чудово.

Вона кивнула, але здалася мені невдоволеною. Минаючи їх, я почув, як мій тато сказав: «Не певен, що варто обговорювати це на дитячій вечірці».

У моїх вухах продзвеніла відповідь отця Мартіна: «Але ж ідеться про життя дітей».

Я нічого не второпав. Якісь дорослі балачки. До того ж мою увагу привернула інша людина. Знайома постать. Висока і худа, одягнена в темний одяг (навіть у таку страшенну спеку) і великого крислатого капелюха. Містер Геллоран. Він стояв у дальньому кінці саду, біля скульптури хлопчика, що дзюрив у купальню для птахів, і розмовляв із чиїмись мамами й татами.

Мені видалося трохи дивним, що батьки Гладкого Ґева запросили вчителя на синову вечірку, тим паче, що Геллоран іще навіть не почав викладати в нашій школі. Хто знає, може, вони хотіли показати, що йому тут раді. Такими вже вони були. А ще Гладкий Ґев якось сказав мені: «Моя мама старається знатися з усіма, щоб бути в курсі всіх справ».

Аж тут мене охопило те дивне відчуття, начебто за мною хтось спостерігав, і я побачив, як містер Геллоран озирнувся, запримітив мене й підніс руку. Я ледь підвів руку у відповідь. Я почувався ніяково. Може, ми разом і врятували Вальсову Дівчину, та він був учителем, а махати рукою вчителеві зовсім не круто.

Мовби прочитавши мої думки, містер Геллоран легенько кивнув і знову відвернувся. Із вдячністю — і то не лише через мій переповнений сечовий міхур — я швиденько перетнув задвір’я і крізь скляні двері заскочив до кімнати.

У вітальні було темно й доволі прохолодно. Я зачекав, доки очі призвичаїлися. Усюди лежали подарунки. Десятки різноманітних іграшок. Іграшок, які я теж хотів отримати на день народження, хоча й знав, що ніколи не отримаю. Я заздрісно роззирався кімнатою… коли побачив її. Посеред вітальні лежала середніх розмірів коробка, обгорнута в подарунковий папір із зображенням «Трансформерів». Нерозпакована. Певно, хтось припізнився і залишив її там. Гладкий Ґев нізащо не залишив би нерозпакованого подарунка.

У ванній кімнаті я зробив свою справу і, вертаючись назад через вітальню, знову зиркнув на ту коробку. Хвильку повагавшись, я схопив її та поніс із собою надвір.

Групки дітей розсипалися по усьому задньому дворі. Гладкий Ґев, Ніккі, Металевий Міккі й Гоппо, червоні, розпашілі і щасливі, сиділи півколом на траві, потягуючи колу. Волосся Ніккі ще не встигло обсохнути і трохи заплуталося. Крапельки води мінилися на її руках. Того дня вона була одягнена в сукенку. Вона їй дуже личила. Сукня була довга і квітчаста. І закривала синці на її ногах. Ніккі завжди мала синці. Я ніколи не бачив її бодай без одного коричневого чи фіолетового сліду де-небудь на тілі. А одного разу вона навіть мала підбите око.

— Агов, Мюнстере! — гукнув Гладкий Ґев.

— Ніколи не здогадаєшся, що…

— Ти врешті схаменувся й більше не косиш під гомика?

— Ха-ха. Я знайшов подарунок, якого ти ще не відкрив.

— Не може бути. Я відкрив їх усі.

Я простягнув йому коробку.

Гладкий Ґев схопив її.

— Кльово!

— Від кого? — запитала Ніккі.

Гладкий Ґев потрусив коробку, оглянув її зусібіч. Жодної листівки чи наліпки.

— Хіба не байдуже? — він почав здирати обгортковий папір і за мить уже насупився. — Що за чортівня?

Ми всі зазирнули в коробку. Чимале відерце кольорової крейди.

— Крейда? — пирхнув Металевий Міккі. — Хто подарував тобі крейду?

— Звідки мені знати. Подарунок не підписано, розумнику, — огризнувся Гладкий Ґев. Він зняв з відерця кришку і вийняв кілька шматочків крейди. — І що я маю робити з цим лайном?

— Та нормальний подарунок, — почав був Гоппо.

— Шановні, це справжнісінька купа смердючого кінського лайна.

Як на мене, то було занадто. Хай там як, але хтось доклав зусиль, аби придбати цей подарунок, запакувати його і принести сюди. Але на той час від сонця і надміру солодощів Гладкий Ґев уже встиг добряче розгарячитися. Як, зрештою, і всі ми.

Скривившись, він кинув відерце з крейдою.

— Начхати. Ходімо пограємо з водяними пістолетами.

Усі підвелися. Я пропустив друзів уперед, швиденько нахилився, схопив шматочок крейди і кинув до кишені.

Я ще не встиг розігнутись, як почув удар і крик. Я миттю обернувся. Не знаю, що я сподівався побачити. Можливо, як хтось упустив щось на землю або через що-небудь перечепився.

Я не відразу докумекав, що трапилося. Отець Мартін лежав на спині поміж розкиданих навколо пластянок, тарілок та розбитих пляшечок із соусами та спеціями. Він притискав руку до носа й видавав якісь дивні протяжні звуки. Над ним, занісши кулак для удару, нависала висока розпатлана постать у шортах і подертій футболці. Мій тато.

Святий Боже. Мій тато поклав на лопатки отця Мартіна.

Я стояв, заціпенівши від шоку, а тато різким гортанним голосом сказав: «Якщо ви ще раз скажете щось таке моїй дружині, присягаюсь, я…»

Останні його слова я не почув, бо якраз тієї миті батько Гладкого Ґева відтягнув мого тата вбік. Хтось допоміг отцеві Мартіну підвестися. Він розчервонівся, а з носа йому юшила кров. Його білу колоратку поцяткували червоні плями.

Він тицьнув пальцем у моїх батьків.

— Бог їм суддя.

Тато знову кинувся до нього, але батько Гладкого Ґева міцно його тримав.

— Облиш його, Джоффе.

Поруч промайнуло щось жовте, і я збагнув, що то Ніккі пробігла повз мене. Вона підійшла до свого батька і взяла його за руку.

— Ну ж бо, тату. Ходімо додому.

Він відштовхнув її руку так різко, що вона навіть легенько похитнулася. Вийняв носовичок, витер носа і звернувся до мами Гладкого Ґева:

— Дякую, що запросили, — сказав він і незграбно зайшов до будинку.

Ніккі озирнулась на гостей у саду. Мені хотілося думати, що її зелені очі зустрілися з моїми, що поміж нас проскочила іскорка порозуміння, та насправді, гадаю, вона озирнулася, воліючи з’ясувати, хто з присутніх помітив ту шарпанину, — усі, звісно ж, — а тоді обернулась і рушила за своїм батьком.

На хвильку здалося, ніби все навколо спинилося. Рухи, розмови. А тоді батько Гладкого Ґева сплеснув руками і гукнув добродушно:

— Отож, хто ще бажає велетенську сосиску?

Охочих насправді не було, але гості закивали і засміялися, а мама Гладкого Ґева підкрутила музику, зовсім трішки.

Хтось загатив мені в спину. Я аж підстрибнув. То був Металевий Міккі.

— Нічого собі. Не можу повірити, що твій старий щойно вмазав священикові.

Я теж не міг у це повірити. Я відчув, як моє обличчя спаленіло. Я глянув на Гладкого Ґева.

— Мені справді шкода.

Він розплився в широкій посмішці.

— Та ти, певно, жартуєш. Це було крутезно. Це найкраща вечірка в моєму житті!

— Едді, — сказала, підійшовши до нас, моя мама. Вона якось по-дивному силувано всміхнулася. — Ми з татом ідемо додому.

— Добре.

— Ти можеш залишитись, якщо хочеш.

Я таки хотів залишитись, але водночас не хотів, щоб інші діти дивилися на мене, як на якогось дивака, та й слухати нескінченні кпини Металевого Міккі мені теж не кортіло, тому я понуро відказав:

— Та ні, усе гаразд. — Хоч насправді все було зовсім не так. — Я теж піду.

— Добре, — кивнула мама.

До того дня я ще жодного разу не чув, щоб мої батьки перепрошували. Такого взагалі не буває. Адже це діти завжди за щось вибачаються. Проте того дня вони обоє з десяток разів перепросили батьків Гладкого Ґева. Мама й тато Гладкого Ґева були ввічливі та все таке, і запевнили, що їм немає чого хвилюватись, але я точно знав, що той інцидент їх розізлив. Утім, мама Гладкого Ґева дала мені святкового пакета зі шматком торта, жуйками «Hubba Bubba» та іншими ласощами.

Тільки-но за нами зачинилися двері їхньої домівки, я повернувся до тата.

— Тату, що сталося? Чому ти його вдарив? Що він сказав мамі?

Тато обійняв мене за плечі.

— Пізніше, Едді.

Я хотів був заперечити, хотів нагримати на нього. Адже він зіпсував вечірку мого друга. Але не зміг. Хай там як, я любив своїх батьків, а вираз їхніх облич підказував мені, що то був не найкращий час для такої розмови.

Отож я дозволив татові обійняти себе, а мамі взяти свою руку, і ми гуртом рушили вулицею додому. Раптом мама спитала:

— Хтось хоче печива до чаю?

Я силувано всміхнувся й додав:

— Так. Залюбки.

Тато так і не розповів мені, що трапилося на вечірці. Але я таки дізнався. Після того як до нас прийшла поліція, щоб заарештувати його за підозрою в замаху на вбивство.

2016 рік

— Два тижні, — кажу я. — Він надіслав мені електронного листа. Вибач.

Гоппо простягає мені руку. Я хапаюся за неї і важко падаю на свого стільця.

— Дякую.

Дарма я не розказав Ґеву і Гоппо, що Міккі повернувся в Андербері. Я мав сказати їм, тільки-но сам про це дізнався. Я й сам не знаю, чому нічого не розповів. Мабуть, усе через мою цікавість. А може, тому що Міккі попросив мене нікому не говорити. А може, й тому що я хотів самотужки з’ясувати, що замислив Міккі.

Я вже дещо знав про життя нашого старого друга. Кілька років тому я знайшов його в Інтернеті. Нудьга в поєднанні з надлишком вина. Його ім’я — не єдине, яке я вводив у пошуковику, але єдине, що видало бодай якийсь результат.

Улаштувався він нічогенько. Працює в рекламній агенції — одній із тих, що без потреби застосовують умлаути[7] у своїй назві й нехтують великими літерами. Я бачив фото, де він був із клієнтами, на презентаціях продуктів, з келихом шампанського в руці й усмішкою, яка забезпечить його стоматологові небідну старість.

Мене це анітрохи не здивувало. Міккі ще в дитинстві був метикуватим хлопцем, і це завжди помагало йому в житті. А ще він був навдивовижу винахідливим. Особливо коли це стосувалося правди. Певно, це вміння чудово пригодилося в його роботі.

У листі він згадував про якийсь проект, над котрим працював. Проект, який міг бути «взаємовигідним». Навряд чи він мав на увазі зустріч колишніх друзів. Правду кажучи, мені спадає на думку лиш одна причина, чому Міккі вирішив поговорити зі мною після стількох років. Я підозрював, що він намірився встромити тупого ножа у стару, погнуту й заржавілу бляшанку, повну гнилих хробаків.

Я не ділюся цими підозрами з Ґевом і Гоппо. Я потираю щоку, яка пульсує, і роззираюся навсібіч. Паб заповнено лише на чверть. Кілька відвідувачів швиденько відвертаються до своїх кухлів і газет. Зрештою, кому вони можуть пожалітися? Не буде ж Ґев викидати самого себе зі свого пабу за нашу невеличку штурханину.

— Звідки ти дізнався? — питаю я.

— Гоппо його бачив, — відповів Ґев. — На центральній вулиці, ясного, як день, і ще потворнішого, ніж раніше.

— Зрозуміло.

— Йому ще й не забракло нахабства привітатися. Сказав, що приїхав до тебе. І дуже здивувався, що ти нам про нього не розповів.

Я й сам почав закипати від люті. Міккі знову зіштовхував нас лобами, як у старі добрі часи.

Барменка підносить мого кухля і недбало ставить його на стіл. Пиво вихлюпується через вінця.

— Приємна дівчина, — кажу я Ґеву. — Має гарну вдачу.

Ґев неохоче всміхається.

— Вибач, — знову звертаюся я до Ґева. — Я мав би вам розповісти.

— Звісно, хай тобі грець, — буркає він. — Ми ж начебто друзі.

— Чому ти нічого не сказав? — питає Гоппо.

— Він попросив мене нікому не розповідати. Принаймні доки ми з ним не поговорили.

— І ти погодився?

— Мабуть, я хотів дати йому шанс і спершу послухати, що він скаже.

— А мені, либонь, не слід було тебе бити, — озивається Гладкий Ґев і відсьорбує дієтичної коли. — Я був трохи не при собі. Просто зустріч із ним… роз’ятрила старі рани.

Я не зводжу з нього очей. Жодного з нас не назвеш прихильником Міккі Купера, проте Гладкий Ґев ненавидить його дужче за всіх.

Нам було по сімнадцять. Була якась вечірка. Я не йшов чи то мене не запросили. Я вже й не пригадаю. Міккі переспав з тодішньою дівчиною Гоппо, вибухнула сварка. Ґев о тій порі добряче нализався, і Міккі вмовив відвезти його додому… От тільки додому вони так і не доїхали, бо Міккі злетів із прямої дороги і врізався в дерево.

Міккі тиждень пролежав у комі, але дивом одужав. А Гладкий Ґев… Він розтрощив кілька життєво важливих хребців і йому вже нічим не змогли зарадити. Відтоді він в інвалідному візку.

Як виявилося, того вечора Міккі теж добряче хильнув, хоча й запевняв, що не пив нічого, крім дієтичної коли. Після того Гладкий Ґев і Міккі більше ніколи не говорили. А ми з Гоппо не наважувалися навіть словом торкнутися цієї теми.

Є в житті такі речі, які нам під силу змінити: вага, зовнішність, навіть ім’я, — а є такі, на які навіть найбільше бажання, найзавзятіші зусилля і найтяжча праця не здатні вплинути. Саме вони творять нас, роблять нас тими, ким ми є.

— Отож, — веде далі Ґев, — нащо він повернувся?

— Він не сказав нічого конкретного.

— А що він сказав?

— Згадував якийсь проект, над яким він зараз працює.

— І все? — перепитує Гоппо.

— Так.

— Але ж питання насправді зовсім не в цьому, еге ж, хлопці? — мовить Ґев. Він дивиться на нас, його блакитні очі спалахують. — Питання в тому, що нам із цим робити.

Коли я повертаюся, у будинку нікого немає. Хлоя пішла зустрітися з друзями, або ж вона на роботі. Я трішки плутаюся. Хлоя працює в якійсь альтернативній крамниці одягу в Боскомбі, і вихідні в неї постійно змінюються. Може, вона й казала мені, але моя пам’ять уже далеко не така надійна, як раніше. І це мене тривожить, вельми тривожить.

Пам’ять почала підводити батька, коли йому виповнилося близько п’ятдесяти. Дрібниці, які ми схильні оминати увагою. Він забував, де залишив ключі, клав речі туди, де їм не місце, як-от пульт до холодильника, а банани до серванту, де ми зазвичай зберігали всі пульти. Забував посеред речення, про що саме він говорив, або плутав слова. Іноді я бачив, як він силкувався знайти потрібне слово та врешті заміняв його синонімом.

Коли хвороба Альцгеймера почала прогресувати, він плутав дні тижня, і невдовзі — це страшенно його налякало — він уже не міг пригадати, що було після четверга. Останній робочий день тижня постійно зникав з його пам’яті. Я досі бачу той панічний страх у його очах. Утрата такої базової інформації, відомої всім іще з дитинства, нарешті змусила його визнати, що це не проста забудькуватість, а щось значно серйозніше.

Коли йдеться про пам’ять, я роблюсь іпохондриком[8]. Я багато читаю, щоб підтримувати свій мозок у тонусі, а також розв’язую головоломки судоку, хоч це й не дає мені особливого задоволення. Річ у тім, що хвороба Альцгеймера часто буває спадковою. Я бачив, що може зі мною трапитись, і був готовий на все, аби уникнути такого майбутнього, навіть якби мені довелося вкоротити собі віку.

Я кидаю ключі на старий розхитаний столик у коридорі та вдивляюся в маленьке запилюжене дзеркало, що висить над ним. На лівій стороні обличчя розпливається блідий синець, але він майже повністю ховається в моїй запалій щоці. От і добре. Не доведеться пояснювати, що мене побив чоловік в інвалідному візку.

Я прямую до кухні, міркуючи дорогою, чи не заварити собі кави, а тоді вирішую, що мені поки вистачить того, що я випив за обідом. Натомість я підіймаюся нагору.

У кімнаті батьків тепер мешкає Хлоя, я сплю у своїй старій кімнаті в самому кінці коридору, а в татовому кабінеті й інших порожніх кімнатах зберігаю речі. Багато різних речей.

Я б не назвав себе барахольником. Усі мої «колекції» акуратно поскладані в коробках, позначені відповідними наліпками і розміщені на стелажах. Проте вони таки займають більшість порожніх горішніх кімнат, і, правду кажучи, без наліпок я навряд чи зміг би пригадати вагомішу частину своїх надбань.

Я проводжу пальцем по кількох наліпках: «Сережки», «Порцеляна», «Іграшки». Іграшок у мене є кілька коробок. Старі забавки з вісімдесятих, деякі з часів мого дитинства, а решту я придбав — за відверто грабіжницькими цінами — на eBay. На іншій полиці є кілька коробок з наліпками «Фотографії». Не всі вони належать моїй родині. В іншій коробці зберігається взуття. Блискуче жіноче взуття. Поряд іще з півдесятка коробок із картинами. Акварелі й пастелі, які я надибав на гаражних розпродажах. Чимало коробок недбало позначені наліпками «Всяка всячина». Навіть на допиті я навряд чи зміг би сказати, що там усередині. Є лиш одна коробка, вміст якої я знаю напам’ять: аркуші з надрукованим текстом, пара старих сандаліїв, брудна футболка і некористована електрична бритва. Цю коробку позначено простим словом «Тато».

Я сідаю за стіл. Я більше ніж упевнений, що Хлої немає вдома і повернеться вона нескоро, та все одно замикаю двері. Я розкриваю конверта, котрого отримав вранці, і знову роздивляюся те, що лежить усередині. Це не лист. Але послання мені зрозуміле. Намальований чоловічок із зашморгом на шиї.

Його намальовано кольоровим олівцем, що не зовсім точно. Можливо, тому, як додаткове нагадування, відправник надіслав іще дещо. Я нахиляю конверта — і воно випадає на стіл у хмарці порошинок. Шматочок білої крейди.

1986 рік

Я майже не бачився з містером Геллораном від того дня на ярмарку. Від того «жахливого дня на ярмарку», як я став його називати. Тобто, я бачив його, — у місті, на прогулянці біля річки, на вечірці Гладкого Ґева, — але ми жодного разу не говорили.

Це може здатися дивним, якщо згадати те, що сталося. Втім, лише той факт, що ми разом втрапили до жахливої ситуації, зовсім не означає, що нас раптово поєднало винятковим зв’язком. Принаймні я так не думав. Точно не в той час.

Я котив парком на велосипеді, прямуючи до лісу на зустріч із друзями, аж раптом побачив його. Він сидів на лавці, тримаючи на колінах ескізника, а поряд лежала невелика коробка олівців чи ще якогось малярського приладдя. Він був одягнений у чорні джинси, вільну білу сорочку з тоненькою чорною краваткою і взутий у здоровецькі черевики. Як завжди, на голові вчитель мав крислатий капелюх, що захищав його обличчя від сонця. Мене дивувало, як він досі не розтанув. Мені було страшенно спекотно, хоч я вбрався у футболку, шорти і взув свої старенькі кросівки.

Я затримався на мить, вагаючись. Я сам не знав, що маю сказати, але не міг просто проїхати і вдати, ніби не помітив його. Поки я зважувався, містер Геллоран підняв голову й побачив мене.

— Привіт, Едді.

— Привіт, містере Геллоран.

— Як твої справи?

— Е-е-е, усе добре, дякую.

— Чудово.

Запала мовчанка. Я відчував, що мав би щось сказати, тому запитав:

— Що ви малюєте?

— Людей, — осміхнувся він. Його зуби завжди видавалися трохи жовтуватими, адже його обличчя було незвично білим. — Хочеш подивитися?

Насправді я не хотів, але це було б неввічливо, тому сказав:

— Авжеж.

Я поклав велосипед на землю, підійшов і сів на лавку біля нього. Геллоран обернув ескізник, щоб я міг бачити, що він малював. Я навіть трохи роззявив рота від подиву.

— Ого. Дуже гарно.

Я не вигадував (хоч усе одно сказав би, що це гарно, навіть якби так не було). Як він і казав, то були замальовки людей у парку. Літньої пари на сусідній лавці, чоловіка із собакою і двох дівчат, які сиділи на траві. Замальовки видавалися простими, але було в них щось надзвичайне. Навіть дитиною я помітив талант містера Геллорана. Є щось особливе в картинах, намальованих талановитими людьми. Будь-хто може змалювати якийсь об’єкт чи людину й надати йому вигляду оригіналу, але треба чогось більшого, щоб цю картину і зображених на ній людей оживити.

— Дякую. Хочеш побачити інші?

Я кивнув. Містер Геллоран перегорнув кілька сторінок. Я побачив старого чоловіка в дощовику із цигаркою (я майже відчував запах сизих завитків намальованого диму). Гурт жінок, що пліткували на одній із брукованих вуличок біля костелу. І сам костел, котрий сподобався мені менше, ніж замальовки людей та…

— Але я не хочу тебе занудити, — сказав містер Геллоран, раптово відсуваючи від мене ескізник до того, як я встиг роздивитися наступну картину. Я помітив тільки клаптик довгого темного волосся й одне каре око.

— Мені зовсім не нудно, — заперечив я. — Вони мені справді подобаються. Ви будете в нас учителем малювання?

— Ні. Я викладатиму англійську. А малювання… це просто хобі.

— Ага. — Зрештою, я не надто цікавився малюванням. Іноді я карлюкав своїх улюблених мультяшних персонажів, але мої малюнки були доволі посередні. Проте я вмів писати. Англійська була моїм улюбленим предметом.

— Чим ви малюєте? — запитав я.

— Ось цим. — Геллоран простяг мені пачку чогось, схожого на крейду. — Це пастелі.

— Схожі на крейду.

— Ну, це майже те саме.

— Гладкому Ґеву на день народження подарували крейду, але він сказав, що то лайняний подарунок.

Його обличчя на мить якось по-дивному перемінилося.

— Та невже?

Тієї миті чомусь здалося, що я бовкнув щось не те.

— Але Гладкий Ґев іноді буває, ну, ви знаєте…

— Розбалуваний?

Хоч я й почувався зрадником, а таки кивнув.

— Так. Мабуть.

Він замислився.

— Пригадую, що в дитинстві у мене теж була кольорова крейда. Ми полюбляли малювати на тротуарі перед будинком.

— Справді?

— Еге ж. А ти що, ніколи не малював крейдою?

Тепер уже я замислився. Схоже, таки не малював. Як я вже казав, я не надто цікавився малюванням.

— А знаєш, що ще ми полюбляли робити? Ми з друзями вигадали таємні символи й послуговувалися ними, щоб залишати одне одному повідомлення по всьому місту, і тільки ми могли їх зрозуміти. Приміром, я малював перед будинком свого найліпшого друга символ, який означав, що я хочу піти до парку, і він тямив, що той означав.

— Хіба ви не могли просто постукати у двері?

— Чому ж, міг, але так було набагато цікавіше.

Я обмірковував його слова. Я розумів, чому ця забавка припала їм до душі. Ніби підказки в грі «Пошук скарбів». Таємний код.

— Хай там як, — мовив містер Геллоран після того — я збагнув це набагато пізніше — як дав мені досить часу, щоб ця ідея поселилася в моїй голові, проте недостатньо для того, щоб я її забракував». Він закрив ескізника й коробку з пастелями. — Мені вже час іти. Маю зустрітися з однією людиною.

— Добре. Мені теж треба йти. Домовився з друзями.

— Був радий тебе бачити, Едді. Будь хоробрим.

Він уперше згадав той день на ярмарку. Цим він мені й подобався. Для більшості дорослих то було б найпершою темою для розмови: «Як ти почуваєшся? З тобою все гаразд?» і таке інше.

— Ви теж, сер.

Він знову показав жовтувату усмішку.

— Я не хоробрий, Едді. Я простий дурень.

Побачивши мій здивований вираз, він схилив голову набік.

— Дурні квапляться туди, куди янголи бояться й крок ступити. Чув колись такий вислів?

— Ні, сер. Що він означає?

— Ну, наскільки я розумію, це означає, що краще бути дурнем, аніж янголом.

Я замислився над його словами. Я не зовсім тямив, як воно все в’яжеться докупи. Містер Геллоран торкнувся краю капелюха.

— Ще побачимось, Едді.

— Бувайте.

Я зістрибнув з лавки і видерся на велосипеда. Містер Геллоран мені подобався, але він точно був дивним. Краще бути дурнем, аніж янголом. Він був дивним і навіть трішки мене лякав.

Ліс тягнувся окраїною Андербері аж до передмістя, що плавно переходило в поля і фермерські угіддя. Та залишалося йому недовго. Місто вже простягалося в той бік. Чималу ділянку розкопали й завалили цеглою, бетоном і риштуваннями.

«Помаранчеві Будинки» — сповіщала вивіска великими яскравими літерами. «Зводимо будинки і підкорюємо серця ось уже протягом тридцяти років». Будівельний майданчик оточувала висока загорожа. За нею прозирали обриси здоровезних громіздких машинерій, що скидалися на великих механічних динозаврів, котрі поки що стояли непорушно. Навколо них юрмилися кремезні чоловіки в помаранчевих жилетках і джинсах, вони курили та пили щось із кухлів. Радіо горлало якусь пісню Шакіна Стівенса[9]. На загорожі висіло кілька знаків. «НЕ ЗАХОДИТИ». «НЕБЕЗПЕКА».

Я минув загорожу будівельного майданчика і проїхав вузенькою доріжкою, що в’юнилася поміж полями. Врешті я дістався невисокого дерев’яного тину з драбиною-перелазом. Я зістрибнув з велосипеда і спочатку переправив на інший бік його, а тоді й сам перебрався в прохолодні обійми лісу.

Ліс не був великий, але густий і тінистий. Розкинувшись у низовині, він пірнав у заглибини та здіймався на окраїнах, де дерева ріділи, поступаючись місцем приземкуватим чагарникам і крейдяно-білим каменюкам. Я то їхав, то тягнув велосипеда за собою, усе глибше занурюючись у гущавину. До мене долинав дзюркотливий шепіт невеликого струмочка. Крізь листяний намет над головою продиралося сонячне проміння.

Недалечко попереду я почув приглушені голоси. Розгледів клаптики блакитного і зеленого. Сріблясто зблиснула спиця колеса. Гладкий Ґев, Металевий Міккі й Гоппо сиділи навпочіпки на маленькій галявині, зусібіч оточеній деревами і кущами. Вони вже встигли майже наполовину спорудити нічогенький сховок із переплетених галузок, котрі причепили до навислої зламаної гілляки.

— Агов! — вигукнув Гладкий Ґев. — Це ж Едді Мюнстер, чий тато страшний забіяка!

То була нова кричалка авторства Гладкого Ґева, якою він розважав нас цього тижня. Чомусь він полюбляв усе римувати.

Гоппо повернув голову в мій бік і помахав рукою. Металевий Міккі взагалі не звернув на мене уваги. Я проліз крізь чагарники й кинув свій велосипед поряд з їхніми, вкотре помітивши, що з-поміж них усіх мій був найстаріший і найіржавіший.

— А де Ніккі? — запитав я.

Металевий Міккі стенув плечима.

— Звідки мені знати? Напевно, бавиться зі своїми ляльками. — Він пирхнув із власного жарту.

— Не певен, що вона прийде, — сказав Гоппо.

— Гм.

Я не бачив Ніккі від дня вечірки, хоча й знав, що вона разом з Гоппо і Міккі гуляла крамницями на головній вулиці. Мені почало здаватися, що вона мене уникає. Я сподівався побачитись із нею сьогодні й мав надію, що все знову стане як раніше.

— Певно, тато завалив її хатньою роботою, — додав Гоппо, ніби здогадувався про мої думки.

— Ага, а ще вона страшенно зла на тебе за те, що твій старий завалив її старого. Бабах! — Металевий Міккі ніколи не проминав нагоди скаламутити воду.

— Підозрюю, що він на це заслужив, — відказав я.

— Еге ж, — додав Гоппо. — Крім того, він був п’яний.

— Я й не знав, що священики п’ють, — зауважив я.

— Може, він анонімний алкоголік. — Гладкий Ґев закинув голову, зі звуком «бульк-бульк» підніс до рота уявну пляшку, закотив очі і, вдаючи з себе п’яного, протягнув: — Мене звати отець Мартін. Славімо Госсспода Нашшшого. Гик.

Ми не встигли нічого відповісти, аж тут поруч зашурхотіли кущі і з дерев зірвалася зграйка птахів. Ми підстрибнули, мов сполохані зайці.

На краю галявини стояла Ніккі, тримаючись за кермо свого велосипеда. Чомусь мені здалося, що вона вже давненько там стояла.

Вона по черзі подивилась на кожного з нас.

— Чого порозсідалися? Ми ж мали робити барліг?

Уп’ятьох ми закінчили роботу напрочуд швидко. Барліг вийшов крутезний. Доволі великий, щоб помістити всіх, нехай навіть нам доводилося трохи потіснитися. Ми навіть приладнали двері з лапатих гілок, аби замаскувати вхід до барлогу. Одначе найкращим було те, що його годі помітити, аж поки не підійдеш зовсім близько.

Схрестивши ноги, ми сиділи біля входу. Розпашілі, подряпані, зате щасливі. А ще голодні. Ми взялися розпаковувати сандвічі. Ніккі не згадувала про вечірку, тому я теж нічого не казав. Ми поводилися так, ніби нічого не сталося. Так буває поміж дітьми. У дитинстві легше помиритись і забути. А з віком це дається все важче.

— Тато не спакував тобі поїсти? — Гладкий Ґев запитав у Ніккі.

— Він не знає, що я тут. Я ненадовго вислизнула з дому.

— Тримай, — сказав Гоппо. Він вийняв кілька своїх сирних сандвічів, загорнутих у харчову плівку, і простягнув їй.

Мені подобався Гоппо, але саме тієї миті я його просто ненавидів, бо він поділився з нею першим.

— Можеш узяти мої банани, — запропонував Гладкий Ґев. — Я не дуже їх люблю.

— А я можу поділитися соком, — хутенько додав я, не воліючи залишитись осторонь.

Металевий Міккі запхав до рота сандвіча з арахісовим маслом і нічогісінько не запропонував Ніккі.

— Дякую, — відповіла Ніккі, але похитала головою. — Мені вже час повертатися. Тато помітить, якщо я не повернуся до обіду.

— Але ж ми тільки-но збудували барліг, — сказав я.

— Вибачайте. Не можу.

Вона задерла рукав футболки і потерла плече. Лише тоді я помітив, що в неї був чималий синець.

— Що сталося з твоїм плечем?

Вона опустила рукав.

— Нічого. Вдарилась об двері. — Вона квапливо підвелася. — Мені треба йти.

Я теж підвівся.

— Це через те, що сталося на вечірці? — запитав я.

Ніккі знизала плечима.

— Тато досі лютує через ту бійку, але з часом він заспокоїться.

— Вибач, — промовив я.

— Нема за що вибачатися. Він на це заслужив.

Я хотів іще щось сказати, але не знав, що саме. Я розтулив рота.

Щось влетіло мені у скроню. Щосили. Перед очима все захиталося. Ноги підломились, і я впав навколішки. Обхопив голову руками. Мої пальці зробилися липкі.

Ще щось просвистіло в повітрі й ледь не влучило в голову Ніккі. Вона скрикнула і пригнулася. Ще один великий камінь упав на землю під ногами Гоппо й Металевого Міккі, від чого навсібіч порозліталися сандвічі з арахісовим маслом. Вони закричали, зірвалися на ноги і кинулися бігти до лісу.

У нас полетіли нові снаряди. Каменюки та шматки цегли. З крутого пагорба, що височів над нашою галявиною, чулася метушня і вигуки. Я підвів голову й розгледів на вершечку трьох старших хлопців. Двох темноволосих. І одного вищого, зі світлим волоссям. Я відразу їх упізнав.

Шон, брат Металевого Міккі, та два його приятелі, Дункан і Кіт.

Гладкий Ґев схопив мене за плече.

— Ти в нормі?

Мені паморочилося в голові й трохи нудило, але я кивнув. Він потягнув мене до лісу.

— Ховайся.

Металевий Міккі обернувся і крикнув хуліганам:

— Дай нам спокій, Шоне!

— «Дай нам спокій». «Дай нам спокій», — світловолосий хлопець — його брат — гукнув у відповідь писклявим дівчачим голоском. — Що таке? Будеш плакати? А може, підеш і наскаржишся матусі?

— Може, й наскаржуся.

— Ага. Піди і спробуй зі зламаним носом, дурноголовий! — крикнув Дункан.

— Ви в нашому лісі! — гукнув Шон.

— Це не ваш ліс! — огризнувся у відповідь Гладкий Ґев.

— Та невже? Тоді ми будемо за нього битися.

— Чорт! — буркнув Гладкий Ґев.

— Уперед! Покажемо їм! — заволав Кіт.

Вони почали спускатися з пагорба, і далі закидаючи нас снарядами.

Одна з каменюк пролетіла повз нас і з тріском влучила у велосипед Ніккі. Вона зойкнула.

— Це мій велик, недоумки!

— Овва, це ж та руда.

— Агов, руда, а під спідницею вже виросло руде волосся?

— Ідіть до біса, гомики.

— Сучка.

Ще одна каменюка продерла листя і вперіщила Ніккі в плече. Вона скрикнула й заточилася.

Мені запекло в грудях, я скипів від люті. Не можна бити дівчат. Не можна кидатися в них камінням. Я рвонув назад і вибіг на галявину. Схопив найважчу каменюку і щосили шпурнув її в бік пагорба.

Якби вона не була такою важкою і не летіла так стрімко, пришвидшувана власною вагою, і якби Шон іще не був напівдорозі донизу, а стояв би на вершечку пагорба, я б нізащо не поцілив.

Натомість я почув вереск. Не глузливий вигук, а крик болю.

— Чорт! Моє око. Довбані придурки попали мені в довбане око!

Усе завмерло. На мить здалося, що час спинився. Гладкий Ґев, Гоппо, Металевий Міккі, Ніккі та я перезирнулися.

— Малі гівнюки! — крикнув інший голос. — Вам кінець! Зараз ми вам покажемо!

— Треба звідси вшиватися, — сказав Гоппо.

Ми кинулися до своїх велосипедів. Позаду захекано шамоталися троє хуліганів, намагаючись чимшвидше спуститися з пагорба.

На це їм знадобиться якийсь час, але перевага все одно була на їхньому боці, бо ми мусили тягнути за собою велосипеди, доки не виберемося з лісу на стежку. Ми незграбно волочили їх, продираючись крізь чагарники. Позаду шурхотіло листя і лаялися наші переслідувачі. Вони були вже близько. Я пробував набрати швидкості. Гоппо і Металевий Міккі були попереду. Ніккі теж рухалася досить прудко. Гладкий Ґев, навдивовижу спритний, як на свою статуру, теж не відставав і біг поперед мене. Я мав найдовші ноги, але був збіса незграбним і не вмів швидко бігати. Мені невиразно пригадався старий татів жарт про перегони з левом. Не конче обганяти лева. Головне — обігнати найповільнішу людину. На жаль, цього разу найповільнішим був я.

Ми вирвалися з лісового затінку на пекуче осоння і рушили стежкою. Попереду було видно перелаз. Я озирнувся. Шон теж уже вибіг з лісу. Його ліве око підпухло й почервоніло. По щоці йому стікала цівочка крові. Та схоже, це його анітрохи не сповільнювало. Навпаки, лють і біль ніби підхльостували його бігти ще швидше. Обличчя спотворила злоблива гримаса.

— Я приб’ю тебе, гівняний вилупку!

Я відвернувся, а серце загупало так хутко і голосно, що здавалося, наче воно от-от розірветься. Рана на голові пульсувала. Піт заливав мені чоло, очі сльозились і пекли.

Гоппо й Міккі домчали до перелазу і, перекинувши свої велосипеди, перестрибнули слідом за ними. Ніккі наздогнала їх, перекинула свого велосипеда та швиденько, як спритна мавпочка, перелізла сама. Гладкий Ґев видерся на драбину, перекинув велосипеда, а тоді переліз через тин. Я йшов за ним. Я підняв свого велосипеда, але він був старішим і важчим за їхні. Він застряг. Колесо ніяк не хотіло долати сходинку драбини. За спицю зачепилися якісь галузки.

— Чорт!

Я шарпав велосипеда, та від цього він застряг остаточно. Я спробував підняти його, але я був малий, а велосипед був важкий, до того ж я вже витратив усю свою силу, поки будував барліг і втікав від переслідувачів.

— Облиш його! — крикнув Гладкий Ґев.

Легко йому казати, адже він мав новенького блискучого велосипеда. Мій супроти його скидався на купу брухту.

— Не можу, — задихаючись, гукнув я. — Це подарунок на день народження.

Гладкий Ґев кинувся до мене. Гоппо і Ніккі теж побігли назад. За хвилю до них приєднався й Металевий Міккі. Вони потягли з іншого боку. Я щосили пхнув велосипеда, спиця зігнулась, і колесо нарешті вивільнилося. Гладкий Ґев похитнувся й відступив назад, а мій велосипед гримнувся додолу. Я видерся на драбину і вже перекинув одну ногу через перелаз, коли почув, як хтось смикнув мене за футболку і потягнув назад.

Я ледь не впав, але встиг схопитися за штахетину. Я обернувся. Наді мною нависав Шон. У кулаці він стискав клапоть моєї футболки. Його обличчя посмугували цівочки крові й поту. Він вишкірився, його зуби лиховісно біліли на тлі червоної крові. Непідбите око горіло скаженою люттю.

— Тобі кінець, гівняний вилупку.

Зі страху запанікувавши, я щосили копнув його. Я влучив йому в живіт, від чого він зігнувся і загарчав від болю. Він ледь відпустив мою футболку, а я хутко перекинув другу ногу через перелаз і зіскочив донизу. Я почув, як футболка подерлася, та мені було байдуже. Я вирвався. Інші вже сиділи на велосипедах. Поки я підводився, вони вже натисли на педалі. Я підняв свого велосипеда й побіг, тягнучи його за собою, тоді на ходу заскочив на сидіння і, мов навіжений, узявся крутити педалі. Цього разу я не озирався.

Дитячий майданчик був порожній. Ми сиділи на обертовій каруселі, велосипеди лежали на землі. Адреналін потроху випаровувався, й голова знову запульсувала. Волосся позлипалося від крові.

— Маєш паршивий вигляд, — серйозно промовила Ніккі.

— Дякую.

Її рука була вся роздряпана, а футболка де-не-де брудна. В її рудих кучерях заплуталися галузки і листочки.

— Ти теж, — відказав я.

Вона оглянула себе.

— Чорт. — Вона підвелася. — Тепер тато точно мене вб’є.

— Ти можеш зайти до мене і помитися, — запропонував я.

Вона ще не встигла відповісти, аж тут утрутився Гладкий Ґев.

— Ні, мій дім ближче.

— Мабуть, — мовила Ніккі.

— Але що ми будемо робити потім? — почав скиглити Металевий Міккі. — Цілий день зіпсовано.

Ми невесело перезирнулися. Він мав рацію, хоча мені й кортіло зауважити, що то його дурнуватий брат зіпсував нам усі розваги. Але я нічого не відповів. Натомість щось зринуло в моїй пам’яті, і я сам незчувся, як сказав:

— У мене є одна класна ідея.

2016 рік

Кухар з мене кепський. Цим я весь у маму. Одначе життя наодинці потребує бодай базових навичок кулінарії. Я можу нашвидку приготувати непогану смажену курку з картоплею, біфштекс, макарони й різні види риби. А свій рецепт карі я досі вдосконалюю.

Я припустив, що Міккі, певно, їсть виключно в дорогих ресторанах. Правду кажучи, спершу він теж запропонував зустрітися в якомусь місцевому ресторані. Але я хотів зустрітися з ним на своїй території. Я волів заскочити його зненацька. Від запрошення на вечерю відмовитися не так уже й легко, якщо не бажаєте здатися неввічливим, проте я й не сумніваюся, що він погодився неохоче.

Я зупинив свій вибір на спагеті «Болоньєзе». Готувати неважко, і смакує по-домашньому. Зазвичай усім подобається. До спагеті я придбав пляшку доброго червоного вина, а в холодильнику приберіг часниковий багет. Я саме нарізаю м’ясо для соусу, коли до кухні близько шостої заходить Хлоя. Міккі має прийти о сьомій.

Вона глибоко вдихає.

— М-м-м-м-м, комусь ти станеш взірцевою дружиною.

— На відміну від тебе.

Вона хапається за груди, вдаючи смертельну образу.

— А я ж усеньке життя тільки й мріяла про те, щоб стати домогосподаркою.

Я всміхаюся. Зазвичай Хлоя вміє мене розсмішити. Вона має вигляд… гарненький, мабуть, не зовсім підхоже слово. Цього вечора вона виглядала по-хлоївськи. Її темне волосся заплетене у два хвостики. Вона одягнена в чорну футболку із зображенням Джека Скеллінґтона[10], рожеву міні-спідницю поверх чорних леґінсів і черевики з різнокольоровими шнурівками. На іншій жінці такий ансамбль здавався б кумедним, але Хлої таке навіть личить.

Вона підходить до холодильника і виймає пляшку пива.

— Ідеш кудись сьогодні? — питаю я.

— Ні, але ти не хвилюйся, я сидітиму тихенько, поки тут буде твій приятель.

— Це зовсім необов’язково.

— Та все нормально. До того ж я почуватимусь, як третій зайвий, поки ви будете пригадувати старі часи.

— Ну добре.

Насправді так навіть ліпше. Чим більше я про це думаю, тим доцільнішою мені видається наша зустріч без Хлої. Я не певен, як багато вона знає про Міккі й ту давню історію, що трапилася в Андербері, хоча про неї кілька років писали в газетах. Це один з тих злочинів, котрі завжди привертають увагу людей. Певно, тому що там є геть усе: дивний підозрюваний, моторошні малюнки крейдою і жахливе вбивство. Ми залишили свій слід у цій історії. Невеличкий слід у формі крейдяного чоловічка, скрушно пригадую я. З плином часу факти, звісно ж, обросли вигадкою, а правда поступово вицвіла по краях. Адже історія — це розповідь тих, хто вижив.

Хлоя розмахує пляшкою пива.

— Якщо раптом знадоблюся, я буду нагорі, у своїй кімнаті.

— Залишити тобі трохи спагеті?

— Ні, їжте самі. Я нещодавно пообідала.

— Добре. — Я чекаю.

— Ой, не буду тебе затримувати. Мій голод може розгулятися пізніше.

Хлоя їсть більше, ніж за моїми мірками може їсти людина, що легко здатна сховатися за вуличним ліхтарем. Окрім того, вона їсть у незвичний час. Я частенько заставав її в кухні посеред ночі, коли вона перекушувала макаронами чи сандвічами, а одного разу навіть поглинула цілу сковорідку смаженої картоплі. Та, зрештою, я й сам страждаю на безсоння, а подекуди навіть ходжу вві сні, тож не мені судити про дивні нічні звички інших.

У дверях Хлоя затримується. Її обличчя набуває стурбованого виразу.

— Я серйозно. Якщо захочеш його здихатися, я можу потелефонувати тобі на мобілку — скажеш, що виникли термінові справи.

Я міряю її поглядом.

— Це зустріч зі старим другом, а не побачення наосліп.

— Так, але головне слово тут «старий». Ти не бачив цього чолов’ягу не один десяток років.

— Дякую за підказку.

— Я веду до того, що ви не підтримували зв’язку. Звідки тобі знати, що вам узагалі буде про що говорити?

— Ну знаєш, минуло стільки часу, тому я впевнений: нам буде що згадати.

— Якби ти хотів сказати йому щось важливе, хіба не зв’язався б із ним раніше? Мусить бути якась причина, чому він вирішив повернутись і зустрітися з тобою тільки зараз.

Я розумію, до чого вона веде, і від цього почуваюся ніяково.

— Не у всього є причини.

Я простягаю руку до келиха білого вина, яким збирався поласувати, поки готуватиметься вечеря, і залпом випиваю половину. Я відчуваю на собі уважний погляд Хлої.

— Я знаю, що сталося тридцять років тому, — каже вона. — Знаю про те вбивство.

Я зосереджено перемішую соус.

— Он воно що.

— Четверо дітей, які знайшли її тіло. Ти був одним із них.

— То ти все про мене знаєш, — кажу я, не підводячи голови.

— Еде, я збиралася поселитися під одним дахом з дивним неодруженим чоловіком, котрий мешкає у великому старому лячному будинку. Звісно ж, я порозпитувала про тебе в кількох людей.

Звісно ж. Я трохи розслабився.

— Просто ти ніколи про це не казала.

— Не бачила такої потреби. Я подумала, що ти не захочеш про це говорити.

Я обертаюсь і силувано всміхаюся.

— Дякую.

— Жодних проблем.

Вона перехиляє пляшку і допиває пиво.

— Ну добре, — каже Хлоя, вкидаючи порожню пляшку до сміттєвого бака біля задніх дверей. — Розважайтеся. Не роби нічого такого, чого не зробила б навіть я.

— Повторюю, це не побачення.

— Та знаю. Твоє побачення було би справжньою сенсацією. Я, певно, замовила б літака, щоб він проніс небом банер «В ЕДА ПОБАЧЕННЯ».

— Я щасливий і без того, дякую за турботу.

— Просто кажу. Життя коротке.

— Якщо ти зараз порадиш мені ловити мить, я конфіскую геть усе пиво.

— Не мить, а якісь апетитні сіднички. — Вона підморгує, вислизає з кухні та підіймається сходами нагору.

Усупереч пересторогам здорового глузду я наливаю собі ще вина. Я нервуюся, що, зрештою, цілком природно. Я не знаю, чого чекати від сьогоднішньої зустрічі. Я дивлюся на годинника. О пів на сьому. Мабуть, час бодай сяк-так дати собі лад.

Я плентаюсь нагору, швиденько приймаю душ і вдягаюся в сірі вельветові штани й сорочку, яка видається мені доволі повсякденною. Пробую зачесати волосся гребінцем, від чого воно ще більше стирчить у різні боки. Коли справа доходить до причісування, моє волосся затято опирається будь-яким спробам привести його до ладу: не допомагають ані гребінець, ані жодні воски й гелі. Я підстриг його майже під корінь, а воно за ніч якимось дивом виросло на кілька дюймів. Утім, я принаймні маю волосся. Судячи з фотографій Міккі, йому з цим не пощастило.

Я відходжу від дзеркала і спускаюся на перший поверх. Саме вчасно. Теленькає дзвінок, а слідом за ним кількома важкими ударами тарабанить дверний молоток. По моїй спині пробігають уявні мурашки. Ненавиджу, коли люди дзвонять у дзвінок та ще й стукають дверним молотком, ніби думають, що я недочуваю, або хочуть показати, що їм так конче необхідно зайти, що для цього вони просто-таки мусять брати штурмом мої двері.

Я опановую себе й підходжу до дверей. На хвильку затримуюсь, а тоді відчиняю їх…

Такі моменти завжди ефектніші в книжках. Реальність розчаровує своєю банальністю.

Переді мною стоїть невисокий жилавий чоловік середніх літ. Волосся в нього майже не лишилося, та й те, що досі не випало, коротенько підстрижене. Він одягнений у дорогу на вигляд сорочку, піджак, темно-сині джинси й лискучі лофери без шкарпеток.

Мені завжди здавалося, що чоловіки мають кумедний вигляд у туфлях без шкарпеток. Наче вони взувалися поспіхом, у темряві та ще й з похмілля.

Я знаю, що бачить він. Худого чолов’ягу вище від середнього зросту в зношеній сорочці й мішкуватих вельветових штанях, зі скуйовдженим волоссям і кількома зайвими зморшками як на сорокадворічну людину. А втім, деякі зморшки треба заслужити.

— Еде, радий тебе бачити.

Я направду не можу відповісти йому тим самим, тому просто киваю. До того як він простягне руку і я буду змушений її потиснути, я відступаю і жестом запрошую його всередину.

— Будь ласка, проходь.

— Дякую.

— Он туди.

Узявши його піджак, я чіпляю на вішак у коридорі, потім вказую йому дорогу до вітальні, хоча я більше ніж упевнений, що Міккі добре пам’ятає, де вона.

Я вражений, наскільки вбогою і темною видається моя вітальня порівняно з вишукано й по-модному вбраним Міккі. Стара запилюжена кімната, у котрій мешкає чоловік, який не надто переймається декором.

— Хочеш чогось випити? Я відкоркував пляшку непоганого італійського вина, ще можу запропонувати пиво або…

— Пиво згодиться.

— Добре. Я маю «Heineken»…

— Будь-яке підійде. Я рідко п’ю.

— Хвильку. — Ще одна відмінність між нами. — Тільки витягну пляшку з холодильника.

Я йду до кухні, добуваю «Heineken» і відкриваю пляшку. Тоді беру свій келих з вином, роблю великий ковток і доливаю ще трохи з уже напівпорожньої пляшки.

— Гарно облаштував цю стару місцину.

Я підстрибую. Міккі стоїть у дверях, роззираючись навколо. Цікаво, чи бачив він, як я випив вино і долив собі ще? А з іншого боку, чому це має мене бентежити?

— Дякую, — кажу я, хоч ми обидва добре знаємо, що я майже нічого не зробив для «облаштування цієї старої місцини».

Я простягаю йому пиво.

— Утримання такого старого будинку, без сумніву, потребує чимало грошей? — зауважує він.

— Та ні, не так уже й багацько.

— Я здивований, що ти його не продав.

— Мабуть, уся річ у сентиментах.

Я відсьорбую трохи вина. Міккі сьорбає пиво. Мовчання затягується на дещицю секунди довше і зі звичайної паузи перетворюється на ніякову тишу.

— Отож, — каже Міккі, — я чув, що ти працюєш учителем.

Я киваю.

— Так, розплачуюся за свої гріхи.

— І як, подобається?

— Здебільшого.

Здебільшого я люблю свій предмет. Мені хочеться, щоб мої учні теж його полюбили. Мені хочеться, щоб вони мали задоволення від уроків і йшли додому бодай з якимись знаннями.

Проте бувають дні, коли я втомлений, з похмілля абощо, і тоді я готовий будь-кому поставити «відмінно», аби вони всі стулили пельки й дали мені спокій.

— Цікаво. — Міккі хитає головою. — Я думав, що ти станеш письменником, як твій батько. Ти завжди добре писав.

— А ти завжди був удатним до вигадок. Підозрюю, що саме тому ти й подався в рекламний бізнес.

Він усміхається, трохи збентежено. Ще одна пауза. Я вдаю, ніби перевіряю, чи готові вже спагеті.

— Нашвидку приготував трохи спагеті «Болоньєзе». Сподіваюся, ти таке їси?

— Так. Чудово. — Він сідає, і я чую, як рипить стілець. — Дякую за твої старання. Зрештою, я залюбки поїв би в пабі.

— Не в «Буйволі», маю надію?

Міккі напружується.

— Я так розумію, ти розповів їм про мій візит.

«Їм» — це, я припускаю, Гоппо і Ґеву.

— Правду кажучи, ні, але Гоппо казав, що бачив тебе в місті, тому…

Він знизує плечима.

— Та я й не збирався від них ховатися.

— То чому попросив мене нікому не казати?

— Я боягуз, — каже Міккі. — Після аварії, після всього, що сталось… Я подумав, що жоден з них не захоче мене бачити.

— Хто знає, — кажу я. — Люди змінюються. То було давним-давно.

Це теж брехня, але звучить краще, ніж коли б я сказав: «Ти маєш рацію. Вони досі ненавидять тебе, особливо Ґев».

— Може, й так. — Міккі перехиляє пляшку з пивом і робить кілька довгих ковтків. Для людини, яка рідко п’є, він дуже переконливо прикидається.

Я витягаю з холодильника ще одну пляшку пива і ставлю перед ним на стіл.

— Веду до того, що всі ми зробили в минулому щось таке, про що тепер шкодуємо.

— Окрім тебе.

Перш ніж я встигаю відповісти, позаду щось булькає. Вода в каструлі зі спагеті перехлюпує через край. Я швидко вимикаю газ.

— Може, тобі допомогти? — питає Міккі.

— Ні, все гаразд.

— Дякую. — Він підіймає пляшку з пивом. — Я б хотів обговорити з тобою одну пропозицію.

Он воно що.

— Справді?

— Тобі, напевно, цікаво, чому я повернувся?

— Закортіло поласувати моїми знаменитими спагеті?

— Цьогоріч минає тридцять років, Еде.

— Я знаю.

— Медійники вже цікавляться тією темою.

— А я не дуже цікавлюся медіа.

— І правильно робиш. Більшість їхніх сенсацій — це оманлива брехня. Саме тому я вважаю, що хтось має розказати правду. Хтось, хто справді був тут. Це дуже важливо.

— Хтось — це ти?

Він киває.

— І для цього мені потрібна твоя допомога.

— З чим?

— Із книжкою. Може, телепрограмою. У мене є необхідні зв’язки. До того ж я вже багато чого розкопав.

Я витріщаюся на нього. Тоді хитаю головою.

— Ні.

— Вислухай-но мене.

— Мені це не цікаво. Я не хочу знову копирсатися в тій історії.

— Але я хочу. — Міккі гупає пляшкою об стіл. — Послухай, усі ці роки я намагався не думати про те, що сталось. Я уникав цієї теми. Пробував забути. А тепер я вирішив, що час подивитися цьому страхові та цій провині простісінько в очі й нарешті здолати їх.

Особисто я дійшов висновку, що набагато краще зібрати усі свої страхи, замкнути їх у невеликій надійній скриньці й запхати до найдальших закутків власної пам’яті. Утім, кожному своє.

— А про нас ти подумав? Ти подумав про те, чи хочемо ми дивитися страхам у вічі і знову переживати те, що сталося?

— Я чудово розумію, про що ти кажеш. Справді, розумію. Тому й прошу допомоги в тебе… і не лише з написанням книжки.

— Тобто?

— Я не був тут двадцять років. Я тут чужий. А ти досі живеш в Андербері. Ти знаєш людей, вони тобі довіряють…

— Ти хочеш, щоб я залагодив цю справу з Гоппо і Ґевом?

— І це, звісно ж, не безкоштовно. Ми поділимо прибутки. Ти одержиш роялті.

Я вагаюся. Міккі приймає мої сумніви за звичайне мовчання.

— Є ще дещо.

— Що?

Він самовдоволено посміхається, і я вмить розумію — усе, що він теревенив про своє повернення і бажання глянути страхам у вічі, — це брехня, це просто купа смердючого кінського лайна.

— Я знаю, хто насправді її вбив.

1986 рік

Літні канікули наближалися до кінця.

— Тільки шість днів, — сумовито зауважив Гладкий Ґев. — І це включно з вихідними, що не береться до уваги, тож насправді тільки чотири дні.

Я поділяв його песимізм, але намагався викинути з голови думки про школу. Шість днів — це таки шість днів, і я хапався за них з кількох причин. Поки що Шон Купер своїх погроз не справдив.

Я бачив його в місті, але щоразу мені вдавалося сховатися до того, як він мене помітить. На його правому оці красувався чималий синець і глибокий поріз. Слід від такого порізу напевне залишився б у нього навіть у дорослому віці — якби Шон дожив до того віку.

Металевий Міккі казав, що його брат уже забув про мене, але я в цьому дуже сумнівався. Уникати його на канікулах — це одне. Місто було досить великим, як кажуть ковбої, для нас обох. Та щойно ми повернемося до школи, уникати його щодня — за обідом, на спортивному майданчику і дорогою додому — буде значно важче.

Окрім того, мене хвилювало й дещо інше. Люди думають, що діти живуть безтурботним життям. Але це зовсім не так. Дитячі турботи більші, тому що ми менші. Я непокоївся через маму. Останнім часом вона була імпульсивна і дратівлива, а розгнівати її стало навіть легше, ніж зазвичай. Тато казав, що то вона так нервується через відкриття нової клініки.

Раніше мама їздила на роботу в Саутгемптон. Але невдовзі мали відкрити нову клініку тут, в Андербері, неподалік спеціалізованої школи прикладних наук. Колись у тій будівлі було щось інше, я вже й не пам’ятаю, що саме. Проте то було щось непримітне, тому й так швидко забулося. Не зосталося навіть таблички з назвою. Мабуть, ви пройшли б повз, навіть не звернувши уваги, що там щось було, якби не люди, котрі юрмилися надворі.

Я котив велосипеда вулицею, вертаючись із крамниці, коли побачив їх. Гурт із п’яти людей. Вони крокували по колу, тримаючи в руках плакати, раз у раз повторюючи якісь гасла. На плакатах було написано: «ОБИРАЙТЕ ЖИТТЯ», «ДОСИТЬ УБИВАТИ ДІТЕЙ» і «ПОМИЛУЙТЕ МАЛЮКІВ».

Кількох я упізнав. Жінку, котра працювала в супермаркеті, і біляву подружку Вальсової Дівчини, яку я бачив на ярмарку. Неймовірно, але того дня Білява Подружка не постраждала. Якась часточка мене — не дуже доброзичлива часточка — вважала, що це несправедливо. Вона була не такою вродливою, як Вальсова Дівчина, і, схоже, далеко не такою приємною. Вона тримала один із плакатів і крокувала позаду іншої знайомої мені людини. Отця Мартіна. Він вигукував найголосніше, тримав розкриту Біблію і щось із неї зачитував.

Я зупинив велосипед і якийсь час спостерігав за ними. Після сутички на вечірці Гладкого Ґева тато мав зі мною невеличку розмову, і я трохи більше дізнався про те, що відбувалося в маминій клініці. А втім, у дванадцять років годі осягнути весь обшир такої теми, як аборти. Я лише знав, що мама допомагала жінкам, котрі не мали змоги піклуватися про своїх дітей. А більшого я знати не хотів.

Проте навіть бувши дитиною, я відчував ворожість — навіть злобу — тих протестувальників. Щось було в їхніх очах, у тому, як вони бризкали слиною і розмахували своїми плакатами, ніби зброєю. Вони вигукували свої гасла про любов і милосердя, а самі кипіли ненавистю.

Я чимдуж помчав додому. У будинку було тихо, тільки здалеку вчувалося, як тато щось пиляв. Мама була нагорі, працювала. Я виклав покупки, поряд залишив решту. Я хотів поговорити з батьками про те, що тільки-но побачив, та вони обоє були заклопотані. Не знаючи, чим себе зайняти, я вийшов надвір крізь задні двері. Саме тоді я помітив на під’їзній доріжці малюнок крейдою.

Ми з друзями вже протягом деякого часу малювали крейдяних чоловічків та інші символи. У дитинстві ідеї чимось схожі на зернята, розвіяні вітром. Деякі губляться, вітер їх розпорошує, вони забуваються й більше ніхто про них не згадує. Інші пускають корені. Вони чіпляються за землю, проростають і ширяться.

Ідея про малюнки крейдою була однією з тих дивних вигадок, які майже відразу припали всім до душі. Спочатку ми, звісно, малювали на дитячому майданчику крейдяних чоловічків з величезними членами і всюди писали «йди до сраки». А коли я підкинув ідею використовувати їх задля обміну секретними повідомленнями, саме тоді, гадаю, у крейдяних чоловічків виросли власні ноги.

Кожен з нас мав свій колір крейди, тому ми знали, хто залишав повідомлення, а різні малюнки означали різні послання. Приміром, крейдяний чоловічок біля кола означав зустріч на дитячому майданчику.

Кілька ліній і трикутники означали ліс. Були окремі символи для зустрічі поблизу крамниці чи у відпочинковій зоні. У нас також були застережні символи, які стосувалися Шона Купера і його банди. Визнаю`, що ми мали таємні символи і для лайливих слів, отож ми могли писати «йди до сраки» чи й навіть щось гірше перед будинками людей, які нам не подобалися.

Можливо, ми надто захопилися цими секретними символами? Мабуть. Але ж це властиво всім дітям, хіба ні? Запалитись якоюсь ідеєю, на кілька тижнів чи й навіть місяців, випробувати її навсібіч, аж доки вона зробиться геть непривабливою, і більше ніколи до неї не вертатися.

Пригадую, як одного дня я забіг до «Вуллі» купити крейди, а за прилавком була та сама «Жіночка із завивкою». Вона якось дивно глянула на мене, і я уже був подумав, ніби вона запідозрила, що в моєму рюкзаку заховано ще одну пачку крейди. Але вона сказала:

— Любите ви, діти, цю крейду, еге ж? Ти вже третій купуєш її сьогодні. А я гадала, буцімто тепер усі діти тільки те й роблять, що бавляться у відеоігри.

Повідомлення на під’їзній доріжці було намальоване блакитною крейдою, а це означало, що воно від Металевого Міккі. Крейдяний чоловічок біля кола і знак оклику (це означало прийти якомога швидше). На мить мені спало на думку, що це зовсім не схоже на Металевого Міккі. Зазвичай він кликав першими Гладкого Ґева або Гоппо. Проте мені не хотілося цілісінький день проскніти вдома, тож я відкинув усі сумніви, крикнув у двері, що йду зустрітися з Міккі, і виїхав велосипедом на дорогу.

Дитячий майданчик був порожній. Не вперше. Нічого дивного. Він майже завжди порожній. В Андербері було чимало сімей з маленькими дітьми, котрі, як ви слушно подумаєте, залюбки покаталися б на гойдалці. Проте більшість батьків водили своїх малюків до іншого дитячого майданчика, який розташовувався значно далі.

За словами Металевого Міккі, ніхто не приходив на цей майданчик, бо тут мешкав привид. Начебто багато років тому тут знайшли мертвою якусь дівчину.

«Вони знайшли її на обертовій каруселі. На шиї у неї був поріз, такий глибокий, що голова ледь не відвалювалась. А ще вбивця розпанахав їй живіт, і її нутрощі вивалювалися назовні, ніби в’язка сосисок».

Металевий Міккі вмів розповідати історії, тут годі заперечити, і чим кривавіші вони були, тим ліпше в нього виходило. Але то були лиш історії, не більше. Він завжди вигадував усяку всячину, нехай подекуди в його побрехеньках і була якась часточка правди.

Одначе цей дитячий майданчик справді був дещо химерним. Завжди затінений, навіть у сонячні дні. Це, звісно ж, через навислі гілки довколишніх дерев, а не щось потойбічне, але я часто-густо відчував легенький холодок, коли сидів на обертовій каруселі, або ж мене охоплювала незрозуміла потреба озирнутися, чи хтось, бува, не стоїть у мене за плечима, і зазвичай я не приходив сюди сам-один.

Того дня я штовхнув скрипучу хвіртку, дратуючись, що Металевий Міккі ще не прийшов. Я прихилив велосипед до загорожі. Потроху закрадалася тривога. Металевий Міккі майже ніколи не спізнювався. Щось було не так. Якраз тієї миті я почув, як хвіртка знову рипнула і позаду мене пролунало: «Привіт, гівняний вилупку».

Я обернувся — і чийсь кулак зацідив мені у скроню.

Я розплющив очі. Наді мною нависав Шон Купер. Його обличчя ховалося в затінку. Я зміг розгледіти тільки його обриси, але навіть не сумнівався, що він шкіриться, і це не віщувало мені нічого доброго. Я вскочив у величезну халепу.

— Уникав нас?

Нас? Лежачи, розпластавшись на землі, я спробував повернути голову ліворуч, а тоді праворуч. Я розгледів тільки дві пари брудних кросівок «Converse». Мені не знадобилося бачити їхніх облич, щоб здогадатися, що кросівки належали Дункану і Кіту.

Моя скроня пульсувала. Горло скувала паніка. Шонове обличчя присунулося ближче. Я відчув, як він схопив мою футболку і шарпнув так, що вона натягнулася навколо моєї шиї.

— Ти кинув цеглу мені в довбане око, гівняний вилупку. — Він знову струсонув мене. Я ударився головою об асфальт. — Не чую твоїх вибачень.

— Ви… ви-би-би-бач. — Слово звучало дивно, я не міг нормально його вимовити. Мені було важко дихати.

Шон різко смикнув — і моя голова відірвалася від землі. Футболка стислася навколо шиї.

— Ви-би-би-бач? — перекривив він мене плаксиво-писклявим голосом. Шон глянув на Дункана і Кіта, які, я тільки тоді побачив, тупцювали біля дитячої драбинки. — Ви це чули? Гівняний вилупок ви-би-би-бачився.

Обидва зареготали.

— Не дуже схоже на справжнє ви-би-би-бачення, — сказав Кіт.

— Ні, цей малий вилупок зовсім не вміє вибачатися, — погодився Дункан.

Шон присунувся зовсім близько. Я чув цигарковий запах з його рота.

— Я думаю, що це нещиро, гівняний вилупку.

— Щи… щиро.

— Та де там. Але нічого страшного. Ми примусимо тебе ви-би-би-бачитися по-справжньому.

Я відчув, як сечовий міхур послабився. На щастя, того дня було спекотно, і я весь упрів, бо якби в моєму тілі була б хоч краплинка зайвої води, вона вже вилилася б мені в штани.

Шон знову шарпнув мене за футболку й зірвав на ноги. Я перебирав ногами у повітрі, намагаючись дістатись асфальту, щоб не задушитися. Тоді він штурхнув мене — і я притисся спиною до металевої драбинки. Голова замакітрилася. Я мало не втратив рівновагу, але його мертва хватка втримала мене на ногах.

У відчаї я роззирнувся навколо, але на майданчику не було нікого, крім Шона і його друзяк, а ще їхніх блискучих новеньких велосипедів, недбало покинутих біля гойдалок. Шонів я відразу впізнав. У нього був лискучий червоний велосипед BMX із намальованим на рамі чорним черепом. Через дорогу, на маленькій стоянці навпроти продуктової крамниці, стояла однісінька блакитна автівка. Водія не було.

Аж раптом я помітив когось. У парку. Я не міг розгледіти ту постать, але вона нагадувала…

— Ти слухаєш мене, гівняний вилупку?

Шон важко швиргонув мене в перекладини дитячої драбинки. Моя голова грюкнулась об метал, і в очах затуманилось. Постать зникла. На мить усе зникло. Ніби хтось запнув перед очима грубезні сірі фіранки. Ноги підломилися. Мене потягло в бездонну прірву чорноти. Я відчув на щоці важкий ляпас.

Ще один. Мою голову смикнуло вбік. Шкіру пекло від болю. Сірі фіранки розчахнулися.

Шонове обличчя розплилося в єхидній посмішці. Тепер я добре його бачив. Густе біляве волосся. Невеликий шрам над оком. Яскраво-блакитні очі, як і в його брата. Однак вони горіли іншим світлом. Мертвим світлом, подумав я. Холодним, сталевим, божевільним.

— Добре. Нарешті я домігся твоєї уваги.

Його кулак загатив мені в живіт. З мене вийшло усе повітря. Я зігнувся. Я навіть не міг скрикнути від болю. Ніколи раніше мене так не били, тому боліло страшенно, просто нестерпно. Було таке відчуття, ніби всі мої нутрощі палали.

Шон схопив мене за волосся і шарпнув мою голову догори. Мої очі були мокрі від сліз, а з носа текли шмарклі.

— Ой, невже я зробив тобі боляче, гівняний вилупку? Маю для тебе пропозицію: я більше не буду тебе бити, якщо ти щиро ви-би-би-бачишся переді мною.

Я спробував кивнути, хоч це було понад мою силу, бо Шон тримав мене за волосся так міцно, що здавалося, ніби він от-от видере його з корінням.

— Як думаєш, зможеш це зробити?

Я знову насилу спробував кивнути.

— Гаразд. Ставай навколішки.

У мене не було вибору, бо він сам потягнув мене за волосся донизу. Дункан і Кіт наблизились і схопили мене за руки.

Я подер коліна об шорсткий асфальт дитячого майданчика. Біль обпікав, але я не насмілювався кричати. Я був занадто переляканий. Я витріщався на Шонові білі кросівки «Nike». Я почув, як брязнула пряжка, розсунулася блискавка його шортів, і враз я зрозумів, що він збирався зробити. Мене охопили страх, паніка й огида — все відразу.

— Ні! — Я пробував вирватись, але Дункан і Кіт міцно мене тримали.

— Покажи мені, як ти вмієш ви-би-би-бачатися. Смокчи мій член.

Він задер мою голову. Його член був у мене перед очима. Він здавався величезним. Увесь рожевий і набубнявілий. Я чув його запах. Піт і щось дивне, кислувате. І світле кучеряве сплутане волосся навколо його основи.

Я міцно зціпив зуби і знову спробував вирватися.

Шон притис голівку свого члена мені до губ. Мої ніздрі наповнив кислуватий запах. Я зціпив зуби ще дужче.

— Смокчи.

Дункан стиснув мою руку і різко загнув її мені за спиною. Я заволав. Шон запхав свій член мені до рота.

— Смокчи, малий засранцю.

Я не міг дихати. Я хотів блювати. Сльози впереміш зі шмарклями текли мені на підборіддя. Я думав, що мене зараз вирве. Аж раптом здалеку, долинув чоловічий голос.

— Агов! — крикнув він. — Що це ви там робите?

Я відчув, як Шон ослабив свою хватку. Він відступив, витяг члена з мого рота і швиденько сховав його в шорти. Дункан і Кіт відпустили мої руки.

— Я питаю вас, що тут у біса коїться?

Я часто закліпав. Крізь сльози я розгледів високого блідого чоловіка, який стояв на краю дитячого майданчика. Містер Геллоран.

Він перестрибнув через загорожу і побіг до нас. Він був одягнений у свою звичну уніформу — мішкувату сорочку, прямі джинси й черевики. Того дня він мав сірий капелюх, з-під якого ззаду вибивалося біле волосся. Під капелюхом ховалося обличчя — ніби вирізьблене з мармуру, кам’яне. Його бляклі очі мовби палали зсередини. Він мав вигляд розлючений, від чого зробився страшний, як саме пекло, і нагадував янгола-месника з коміксів.

— Нічого. Ми нічого не робили, — відповів Шон, уже не так зухвало. — Ми просто дуріли.

— Просто дуріли?

— Так, сер.

Містер Геллоран опустив очі на мене. Їхній вогонь трохи пригас.

— З тобою все добре?

Я звівся на ноги й кивнув.

— Угу.

— Ви справді просто дуріли?

Я глипнув на Шона. Він мало не спопелив мене очима. Я добре знав, що означав той погляд. Якщо я зараз щось скажу, мені гаплик. Я більше ніколи не зможу вийти з дому. А якщо триматиму язика за зубами, тоді, можливо, — тільки можливо, — на цьому все й скінчиться. Це покарання і мої страждання скінчаться.

Я знову кивнув.

— Так, сер. Ми просто дуріли.

Він і досі не зводив з мене погляду. Я опустив очі на свої кросівки, почуваючись малим і дурним боягузом.

Нарешті Геллоран відвернувся.

— Значить, так, — сказав він до хлопців. — Я до пуття не розгледів, що ви тут робили, і це єдина причина, чому я не веду вас зараз же до поліційного відділку. А тепер забирайтеся звідси, доки я не передумав.

— Так, сер, — пробелькотіли всі троє, раптом зробившись слухняними, наче маленькі діти.

Я спостерігав, як вони осідлали свої велосипеди і щодуху помчали геть. Містер Геллоран якийсь час дивився їм услід. На хвилину мені здалося, що він зовсім забув про мене. Аж раптом він обернувся.

— Отже, з тобою справді все гаразд?

Щось таке було в його обличчі, в очах, у голосі, що я не міг збрехати. Я похитав головою, відчуваючи, що от-от розплачуся.

— Так я й думав. — Містер Геллоран стиснув губи. — Найдужче я ненавиджу хуліганів. Але знаєш, хто вони насправді?

Я похитав головою. Тієї миті я не знав нічого. Я почувався кволим і тремтів усім тілом. Живіт і голова боліли, я задихався від сорому. Я хотів вимити рота мийним засобом і дерти себе губкою, доки не поздираю шкіру.

— Вони боягузи, — сказав містер Геллоран. — І на таких, як вони, завжди чекає розплата. Карма. Знаєш, що це таке?

Я знову похитав головою, і мені навіть трохи закортіло, щоб містер Геллоран пішов.

— Це означає, що ти пожинаєш те, що сам посієш. Якщо ти робиш комусь зло, воно зрештою повертається до тебе і дає копняка під зад. Одного дня той хлопець теж своє отримає. Можеш у цьому не сумніватися.

Він поклав долоню мені на плече й легенько його стиснув. Я вдавано усміхнувся.

— Це твій велосипед?

— Так, сер.

— Зможеш доїхати додому?

Я хотів сказати «так», але, правду кажучи, навіть стояти мені було важко. Містер Геллоран співчутливо всміхнувся.

— Он там стоїть моє авто. Бери свого велосипеда. Я тебе підвезу.

Ми перетнули дорогу і зупинилися біля його автівки. Блакитна «Принцеса»[11]. На стоянці перед продуктовою крамницею не було затінку, і щойно він відчинив дверцята, з салону дмухнуло гарячуще повітря. На щастя, сидіння були оббиті тканиною, а не шкірою, як у татовій автівці, і я принаймні не обпік собі ніг, коли сідав. А от футболка приклеїлася до моєї спітнілої шкіри.

Містер Геллоран умостився на водійському сидінні.

— Фух. Спекотненько, еге ж?

Він опустив вікно. Я вчинив так само. Ми рушили, і до салону влетів легенький вітерець.

Навіть у закритій розпеченій автівці мої ніздрі сповнював нестримний запах мого власного поту, бруду, крові та всього іншого.

«Мама точно мене вб’є», — подумав я. Мені вже ввижалось її обличчя.

«Що, заради Бога, сталося, Едді? Ти з кимось побився? Ти брудний… глянь на своє обличчя. Хто це зробив?»

Вона захоче дізнатися, хто це зі мною зробив, а тоді піде до його батьків, і то вже буде справжня катастрофа. Я відчув, як серце впало до п’ят.

Містер Геллоран повернув до мене голову.

— З тобою все добре?

— Моя мама, — пробурмотів я. — Вона страшенно розгнівається.

— Але ти не винен у тому, що сталося.

— Усе одно.

— Та якщо ти розкажеш їй…

— Ні, я не можу.

— Розумію.

— У неї зараз і без того багато клопотів.

— Он як, — Геллоран сказав це таким тоном, ніби знав про її клопоти. — Є інший варіант. Якщо хочеш, можеш зайти до мене і привести себе до ладу.

Він пригальмував на перехресті й увімкнув «поворот», та замість звернути ліворуч на вулицю, що вела до моєї домівки, він завернув праворуч. Авто повернуло ще двічі й зупинилося перед невеликим побіленим будинком.

— Ласкаво прошу, Едді, — усміхнувся містер Геллоран.

Усередині було прохолодно і темно. Усі штори були щільно запнуті. Вхідні двері відкривалися прямісінько у крихітну вітальню. Меблів було обмаль, лише кілька м’яких крісел, журнальний столик і малесенький телевізор на тумбочці. А ще був якийсь запах, чогось незвичного і трав’яного. На журнальному столику стояла попільничка з кількома білими недопалками.

Містер Геллоран підхопив її.

— Тільки викину ось це. Ванна нагорі, одразу біля сходів.

— Добре.

Я піднявся вузькими сходами. Відразу на сходовому майданчику була невеличка ванна кімната із зеленою плиткою й сантехнікою. Вицвілі помаранчеві килимки лежали біля ванни і навколо унітазу. Над умивальником висіла маленька дзеркальна шафка.

Зачинивши двері, я глянув на себе в дзеркало. Під носом засохли шмарклі, а на щоках виднілися брудні патьоки від сліз. Дякувати Богу, мама не побачить мене в такому вигляді. Інакше я до кінця канікул просидів би у своїй кімнаті, а на прогулянку міг би вийти хіба що на наш задвірок. Я почав витирати обличчя м’якою ганчіркою, що висіла коло умивальника, вмочуючи її в теплу воду, яка щоразу каламутилася, щойно я знімав із себе новий шар бруду.

Я знову подивився на себе в дзеркало. Краще. Я майже привів себе до звичного вигляду. Я витер обличчя великим, трохи колючим рушником і вийшов з ванної кімнати.

Я мав би відразу спуститися вниз. Якби я так і вчинив, більше нічого б не сталося. Я міг би спокійнісінько піти додому й навіть не згадувати про той візит. Та натомість я повернув до двох інших дверей на поверсі. Обоє були зачинені. Мені закортіло дізнатися, що ж там за ними ховається. Бодай зазирнути. Я взявся за ручку і відчинив ті двері, які були ближче до мене.

То не була спальня. Там узагалі не було меблів. У центрі кімнати стояв мольберт, а картина на ньому була завішена брудною полотниною. Навколо, по всій кімнаті, прихилившись до стін, стояли десятки інших картин. Деякі намальовані крейдою, чи як там називав її містер Геллоран, інші виконані справжньою густою фарбою.

Здебільшого то були портрети двох дівчат. Одна — бліда і світлокоса, дуже схожа на містера Геллорана. Вона була гарненька, але чомусь здавалася засмученою, ніби хтось сказав їй щось таке, чого вона не хотіла знати, а вона чимдуж намагалася себе опанувати.

Іншу дівчину я впізнав одразу. Вальсова Дівчина. На першій картині вона сиділа боком біля вікна, одягнена в білу сукню. Її зображено в профіль, але я точно знав, що то вона, і мала вона вигляд дуже вродливий. Друга картина була трохи іншою. Дівчина сиділа в садку в красивому довгому сарафані й наче трохи повернула голову до художника. Шовковисте каштанове волосся хвилями спадало їй на плечі. Я бачив плавну лінію її підборіддя та одне велике мигдалювате око.

Третя картина показувала ще більше її обличчя чи радше той його бік, який відтяло металевим уламком каруселі. Але тепер воно мало вигляд не такий жахливий, як раніше, бо містер Геллоран пом’якшив її шрами і вони більше скидалися на різнобарвну мозаїку, а волосся наполовину затуляло пошкоджене око. Вальсова Дівчина знову здавалася вродливою, але тепер це була інша врода.

Я глянув на картину, що стояла на мольберті. Я й сам незчувся, як підійшов до неї. Підняв кутик полотнини і саме тієї миті почув, як рипнула підлога.

— Едді! Що ти робиш?

Я різко обернувся. Вдруге за цей день мене скував сором.

— Вибачте. Я лише… Я лише хотів подивитися.

На хвилинку мені здалося, що містер Геллоран зараз сваритиметься на мене, але він осміхнувся.

— Усе добре, Едді. Я мав би зачинити двері.

Я вже розкрив був рота, щоб сказати, що двері були зачинені, аж зненацька зрозумів, що він сам допомагає мені викрутитись.

— Картини дуже гарні, — промовив я.

— Дякую.

— Хто це? — запитав я, вказуючи на портрет білявої дівчини.

— Моя сестра. Дженні.

То он чому вона на нього схожа.

— Вона дуже гарна.

— Так, була. Вона померла. Кілька років тому. Лейкемія.

— Вибачте.

Я не знав, за що я перепрошую, але всі завжди так казали, коли говорили про померлих.

— Усе гаразд. Певною мірою портрети ніби оживляють її… Гадаю, ти впізнав Елізу.

Вальсова Дівчина. Я кивнув.

— Я часто відвідував її у лікарні.

— З нею все добре?

— Не зовсім, Едді. Але їй стане краще. Вона сильна. Сильніша, ніж сама думає.

Я мовчав. У мене було відчуття, що містер Геллоран хотів сказати ще щось.

— Сподіваюся, що картини допоможуть їй видужати. Такій дівчині, як Еліза, усе життя казали, яка вона вродлива. А коли забрати цю вроду, може здатися, що більше нічого не залишилося. Проте вона є, та врода, є всередині. І я хочу показати їй цю внутрішню красу. Хочу показати їй, що в житті є важливіші речі.

Я озирнувся на портрети Елізи. Я розумів, про що він каже. Її зовнішність змінилася, проте з’явилась інша, особлива краса. Про важливіші речі я теж уторопав. І про те, що їх так важливо не розгубити. Я хотів сказати йому про це, та коли повернувся, містер Геллоран дивився на картину так, ніби зовсім забув, що я теж був у кімнаті.

Саме тоді я збагнув іще дещо. Він був у неї закоханий.

Містер Геллоран мені подобався, але навіть тоді я почувався ніяково, і це здалося мені неправильним. Він був дорослим. Не старим (пізніше ми дізналися, що він мав тридцять один рік), але таки дорослим, а Вальсова Дівчина, ну, вона вже не була школяркою, та все ж значно молодша за нього. Він не міг її кохати. Без проблем — серйозних проблем — це точно не обійдеться.

Ураз Геллоран ніби повернувся до дійсності й пригадав, що я стою поряд.

— Як бачиш, я вмію тільки балакати. Тому я й не викладаю малювання. Зі мною просто неможливо щось намалювати. — Він показав жовтувату усмішку. — Готовий їхати додому?

— Так, сер.

Готовий як ніколи.

Містер Геллоран зупинився на початку моєї вулиці.

— Гадаю, так буде краще — щоб мама зайвий раз тебе не розпитувала.

— Дякую.

— Допомогти дістати велосипед з багажника?

— Не треба, я сам упораюся. Дякую, сер.

— Будь ласка, Едді. І ще одне.

— Так?

— Домовмося, що я нікому не розповім про сьогоднішню пригоду, якщо й ти нічого не розкажеш. Особливо про картини. Це, так би мовити, особисте.

Що тут думати. Я й сам не хотів, щоб хто-небудь дізнався про те, що сталося на дитячому майданчику.

— Так, сер. Тобто домовились.

— От і добре. Бувай, Едді.

— Бувайте, сер.

Я витяг велосипеда, докотив його до будинку і звернув на під’їзну доріжку. Прихилив його до стіни біля вхідних дверей. На ґанку був якийсь пакунок. На ярлику напис: «Для місіс М. Адамс». Я здивувався, чому поштар не постукав у двері. Хіба що мама з татом не почули.

Я взяв пакунок і зайшов до будинку.

— Привіт, Едді, — тато гукнув мені з кухні.

Я швиденько оглянув себе в дзеркалі. На чолі виднівся невеличкий синець, а футболка була брудна, але нічого не вдієш, доведеться йти як є. Я глибоко вдихнув і зайшов на кухню.

Тато сидів за столом з великою склянкою лимонаду. Він подивився на мене і насумрився.

— Що сталося з твоєю головою?

— Я, е-е-е, впав із драбинки.

— Як ти почуваєшся? Тебе не нудить? У голові не паморочиться?

— Ні, все гаразд.

Я поклав пакунок на стіл.

— Це лежало на ґанку.

— А, так. Я, напевно, не почув дзвоника. — Тато підвівся й гукнув нагору, — Маріанно… Тобі принесли пакунок.

— Добре. Зараз прийду, — гукнула мама у відповідь.

— Хочеш лимонаду, Едді? — запитав тато.

Я кивнув.

— Дякую.

Він підійшов до холодильника і взяв пляшку з полички на дверях. Я принюхався. У кухні витав якийсь дивний запах.

Зайшла мама. Вона заклала окуляри на голову, здавалася втомленою.

— Привіт, Едді. — Вона зиркнула на пакунок. — Що це?

— Хто його знає, — відказав тато.

Вона втягнула носом повітря.

— Чуєш цей запах?

Тато похитав головою, а тоді насупився.

— Ну, якийсь легенький запах є.

Мама знову зиркнула на пакунок і дещо насторожено сказала:

— Джоффе, можеш дати ножиці?

Тато витяг ножиці з шухляди і передав мамі. Вона розсікла коричневий скотч і розкрила коробку.

Мою маму годі чимось здивувати, але тоді вона аж відсахнулася.

— Господи!

Тато зазирнув усередину коробки.

— О Боже!

Я теж устиг зазирнути якраз перед тим, як тато забрав її зі столу. Щось маленьке і рожеве, вкрите слизом і кров’ю (пізніше я дізнався, що то був свинячий ембріон), лежало на дні коробки, проштрикнуте тонесеньким ножем разом із клаптиком паперу, на якому були надруковані лише два слова: «УБИВЦЯ ДІТЕЙ».

2016 рік

Принципи — річ непогана. Якщо, звичайно, ви можете їх собі дозволити. Я звик вважати себе людиною з принципами та, зрештою, такими себе вважають мало не всі. Насправді ж кожен із нас має свою ціну, має приховані кнопочки, натиснувши на які, нас можна примусити до не вельми порядних учинків. Принципи не виплатять за вас іпотеку й не позбавлять інших боргів. Правду кажучи, принципи — нікудишня валюта в наших повсякденних перегонах на виживання. У принципової людини або вже є все, або їй уже нічого втрачати.

Я тривалий час лежу без сну, й не лише тому що від надміру вина і спагеті мені розболівся шлунок.

«Я знаю, хто насправді її вбив».

Оце інтрига. Міккі сподівався на такий ефект. І, звісно ж, не схотів більше нічого пояснювати.

«Я не можу зараз про все розказати. Спочатку мені треба з’ясувати кілька питань».

«Відверта брехня», — подумав я. Та все одно кивнув, заціпенівши від шоку.

— Ти обміркуй усе до ранку, — сказав Міккі перед тим, як піти. Він не приїхав автівкою і не дозволив мені викликати йому таксі. Він зупинився в готелі «Travelodge» на окраїні міста.

— Прогулянка піде мені на користь, — додав він.

Я не був аж такий упевнений, зважаючи на його нетвердий крок. Але й не заперечував. Зрештою, було не так пізно, та й Міккі — доросла людина.

Коли він пішов, я поклав посуд до посудомийної машини і сів у вітальні з чималою порцією віскі, щоб обдумати його пропозицію. Мабуть, я на хвилинку — або й кілька — заплющив очі. Післяобідній сон — напасть людей середнього віку.

Зі сну мене вирвав якийсь звук — над головою рипнули старі сходи.

Хлоя зазирнула з-за дверей.

— Привіт.

— Привіт.

Вона вже перевдяглась у піжаму — мішкувату футболку, чоловічі піжамні штани і розтягнуті шкарпетки. Її чорне волосся було розпущене. Вона здавалася спокусливою, тендітною і розтріпаною водночас. Я схилився над склянкою з віскі.

— Як усе минуло? — запитала Хлоя.

Я замислився.

— Цікаво.

Вона зайшла до вітальні й сіла на бильце канапи.

— Розказуй.

Я відсьорбнув зі склянки.

— Міккі хоче написати книжку, може, навіть кіносценарій, про те, що сталося в минулому. Він хоче, щоб я йому в цьому допоміг.

— Як усе заплутано.

— Скажи?

— І?

— Що?

— Я так розумію, ти погодився?

— Я поки нічого не відповів. Не впевнений, що хочу за це братися.

— Чому?

— Бо тут є багато питань. Для початку хоча б те, як мешканці Андербері поставляться до такого копирсання в минулому. Що скажуть Ґев і Гоппо. І наші родини.

«І Ніккі», — подумав я. Чи говорив він про це з Ніккі?

Хлоя насумрилася.

— Це я розумію. А про себе ти подумав?

— Про себе?

Вона зітхнула і глянула на мене так, ніби я був нетямущим малюком.

— Це може бути чудовою можливістю. Та й гроші тобі теж не завадять.

— Річ не в тому. Та й узагалі, хто знає, що з цього вийде. Такі проекти дуже часто закінчуються невдачею.

— Так, але іноді треба ризикнути.

— Та невже?

— Так. Інакше ти нічого не досягнеш у цьому житті. Замість того щоб жити по-справжньому, сидітимеш тут і обростатимеш мохом.

Я підняв склянку.

— Ну що ж, дякую за такі гарні слова. Мудра порада від людини, котра все життя ходить по вістрю ножа і працює неповний робочий день у якійсь задрипаній крамниці одягу. Ти справді живеш на повну.

Хлоя підвелась і роздратовано рушила до дверей.

— Ти п’яний. Я йду спати.

Я вмить пошкодував про свої слова. Я поводився як ідіот. Першокласний дипломований йолоп.

— Вибач.

— Забудь. — Вона гірко посміхнулась. — А втім, зранку ти напевно й так нічого не згадаєш.

— Хлоє…

— Іди проспися, Еде.

«Проспися». Я повертаюся на спину і на інший бік. Гарна порада. Ще б мені вдалося заснути.

Я пробую підібгати під голову подушку, але й це не допомагає. Живіт мені стиснуло, я відчуваю тягучий біль. Десь у мене мають бути якісь пігулки для зниження кислотності. Може, на кухні.

Неохоче опускаю ноги на підлогу і повільно човгаю на перший поверх. Вмикаю яскраве кухонне світло. Воно випалює мої заспані очі. Я мружусь і нишпорю в одній із шухляд з різним мотлохом. Скотч, клейкий папір, ручки, ножиці. Купа всяких ключів і викруток, пачка древніх гральних карт. Нарешті, у самому кінці, поряд з пилочкою для нігтів і старим штопором, я знаходжу потрібні ліки.

Витягаю пачку й бачу, що залишилась одна-однісінька пігулка. Нічого, має вистачити. Я закидаю її до рота і розжовую. Вона повинна мати фруктовий смак, але смакує, як крейда. Я виходжу в коридор і тоді дещо помічаю. Радше, не дещо, а дві незвичні речі: у вітальні світиться, і звідкись тягнеться дивний запах. Солодкавий і нудотно-гнилий. Затхлий. І дуже знайомий.

Я роблю один крок і вступаю у щось грузьке. Дивлюся під ноги. У коридорі розкидано чорну землю. Сліди. Ніби хтось волочив ноги, розсипаючи землю по всій підлозі. Хтось пришкандибав сюди з темного і холодного провалля, повного жуків і хробаків.

Я злякано ковтаю. Ні. Ні, це неможливо. Мій мозок намагається зіграти зі мною злий жарт. Витягає із закутків старий кошмар, котрий наснився дванадцятирічному хлопчаку з гіперактивною уявою.

Свідоме сновидіння — ось як це називається. Сон, який здається неймовірно реальним. Ви навіть можете виконувати різні дії, які ще більше посилюють ілюзію дійсності, як-от: підтримувати розмову, готувати їжу, напускати ванну… чи ще щось таке.

Це не насправді (хоч відчуття землі між пальцями таке реальне і таблетка в роті смакує, як крейда). Мені просто треба прокинутися. Прокинься! Прокинься! На жаль, прокинутись, як перед тим заснути, не так уже й легко.

Я наближаюся до вітальні й беруся за дверну ручку. А як інакше? Це сон, а в таких снах (у таких кошмарах) події рухаються в одному невідворотному напрямку — петлявою вузенькою стежиною крізь густий темний ліс прямісінько до пряникового будиночка в закапелках нашої душі.

Я штовхаю двері. У вітальні дуже зимно. Якийсь аномальний холод. Не легенький холодок будинку опівночі. Такий холод сковує кістки й уламком криги осідає в животі. Холодний страх. Запах посилюється. Робиться нестерпним. Я майже задихаюся. Хочу втекти з кімнати. Я хочу бігти. Хочу кричати. Натомість я вмикаю світло.

Він сидить у моєму кріслі. Світле волосся прилипло до черепа тоненькими пасмами, подекуди проглядають кістки і мозок. Його обличчя — череп, де-не-де обтягнутий клаптями зогнилої шкіри.

Як завжди, він одягнений у мішкувату чорну сорочку, прямі джинси і важкі чорні черевики. Його одежа обшарпана і брудна. Вичовгані черевики заляпані багном. Подертий капелюх лежить на бильці крісла.

«Я вже давно мав би це усвідомити. Дитячий кошмар відійшов у небуття. Я вже дорослий. Настав час мені зустрітися з Крейдяною Людиною».

Містер Геллоран повертається до мене. Очей у нього немає, але в порожніх очницях я бачу якісь ознаки розуміння чи то впізнання… і ще щось таке, від чого мені не хочеться зазирати в їхню глибину: боюся, що потім не зможу цілісним повернутися на поверхню.

— Привіт, Едді. Давненько не бачились.

Коли я спускаюся вниз, почуваючи себе напрочуд стомленим, хоч на годиннику вже восьма ранку, Хлоя вже встала, сидить на кухні, попиває каву і хрумкає тост.

Вона крутнула радіо — й замість «Радіостанції 4» горлає чоловічий голос, який, схоже, кричить в агонії, намагаючись укоротити собі віку, лупцюючи себе гітарою по голові.

Не варто й казати, що це анітрохи не полегшує гупання в моїй голові.

Хлоя обертається і хвильку оцінює мене поглядом.

— Скидаєшся на кавалок лайна.

— І так само почуваюся.

— От і добре. Так тобі й треба.

— Дякую за співчуття.

— Самостійно заподіяний біль не заслуговує на співчуття.

— Дякую, твоя доброта не має меж… Чи не могла б ти трохи стишити цього сердитого білого чоловіка з дитячими психологічними проблемами?

— Це називається рок-музика, дідусю.

— А я хіба не так сказав?

Вона хитає головою, але трохи стишує звук.

Я підходжу до кавоварки і наливаю собі кави.

— Ти довго ще сидів після того, як я пішла спати? — питає Хлоя.

Я сідаю за стіл.

— Недовго. Я добряче хильнув.

— Це точно.

— Вибач.

Вона відмахується блідою рукою.

— Забудь. Не треба було мені пхати свого носа. Це зовсім мене не стосується.

— Ні, тобто ти маєш рацію. Ти все правильно сказала. Та іноді не все так просто.

— Угу. — Вона відсьорбує кави, а потім питає: — Ти упевнений, що недовго просидів учора?

— Так.

— І серед ночі ти не прокидався?

— Ну, я спускався на кухню взяти пігулки для зниження кислотності.

— І все?

Враз у моїй пам’яті зринає уривок сну. «Привіт, Едді. Давненько не бачились». Я відганяю його від себе.

— Так, а що?

Хлоя кидає на мене дивний погляд.

— Хочу тобі щось показати.

Вона підводиться й виходить з кухні. Я неохоче встаю зі стільця і плентаюся за нею.

Вона зупиняється перед дверима до вітальні.

— Просто цікаво, чи після розмови зі старим другом у тебе не виникло ніяких причепливих ідей.

— Лише покажи мені, Хлоє.

— Добре.

Вона відчиняє двері.

Серед того, що я переінакшив у будинку, була заміна старого каміна на нову піч на дровах і заміна кам’яної підлоги навколо на сланцеве покриття.

Я не міг відвести погляду. Сланець навколо пічки повністю вкривали малюнки. Сліпучо-білі на темно-сірому. Десятки однакових, намальованих один на одному ніби нестямною рукою. Білі крейдяні чоловічки.

1986 рік

До нас навідався поліціянт. Іще ніколи в нашій оселі не було поліції. До того літа я й подумати не міг, що побачу одного з них так близько.

Цей був високий і худий. Він мав густу копицю темного волосся, а його обличчя здавалося квадратним. Він чимось нагадував здоровецьку фігурку з «Lego», от тільки не був жовтий. Полісмена звали офіцер Томас.

Він зазирнув до коробки, запхав її до сміттєвого мішка і відніс до своєї поліційної автівки. Повернувшись на кухню, він незграбно опустився на стілець і взявся розпитувати маму з татом, побіжно нотуючи щось у невеличкому записнику, скріпленому спіралькою.

— То ваш син знайшов цей пакунок на ґанку?

— Саме так, — підтвердила мама і глянула на мене. — Правда ж, Едді?

Я кивнув.

— Так, сер.

— Коли це було?

— О 16:04, — відказала мама. — Я подивилась на годинника перед тим, як спуститися.

Поліціянт щось записав.

— І ти не бачив, як хтось відходив від будинку чи тинявся десь поблизу?

Я похитав головою.

— Ні, сер.

— Зрозуміло.

Він іще щось нашкрябав у записнику. Тато засовався на своєму стільці.

— Послухайте, це все безглуздо, — сказав він. — Ми всі добре знаємо, хто залишив ту коробку.

Офіцер Томас зміряв його скептичним поглядом. Не вельми доброзичливо, здалося мені.

— Справді, сер?

— Ну звісно. Це хтось із почету отця Мартіна. Вони намагаються залякати мою дружину й нашу сім’ю, і думаю, що вже давно час покласти цьому край.

— У вас є якісь докази?

— Немає, але ж це очевидно, хіба ні?

— Облишмо поки що безпідставні звинувачення.

— Безпідставні? — Я бачив, що тато вже закипає. Він рідко втрачав самовладання, але коли це вже траплялося, — як тоді на вечірці, — його годі було зупинити.

— Закон не забороняє мирних протестів, сер.

Аж тут до мене дійшло. Поліціянт не був на боці моїх батьків. Він був на боці тих протестувальників.

— Ви маєте рацію, — спокійно зауважила мама. — Мирний протест не забороняється. А от залякування, переслідування і погрози — то вже злочин. Сподіваюсь, ви поставитеся до цієї справи з належною серйозністю.

Офіцер Томас із ляскотом закрив записника.

— Звісно. Якщо ми знайдемо винних, вони дістануть заслужене покарання, можете навіть не сумніватися.

Стілець рипнув, коли він підвівся, і скреготнув по викладеній плиткою підлозі.

— З вашого дозволу, я вже піду.

Він вийшов з кухні. Грюкнули вхідні двері.

Я повернувся до мами.

— Хіба він не хоче нам допомогти?

Мама зітхнула.

— Хоче. Звичайно ж, хоче.

— Може, він мав би більше охоти, якби його дочка не була однією з тих протестувальників, — пирхнув тато.

— Джоффе, — сказала мама. — Облиш.

— Як собі знаєш. — Він підвівся, і на мить мені здалося, що то зовсім не мій тато. Його обличчя було напружене і сердите. — Та якщо поліція нічого не зробить, я сам за них візьмуся.

Перед початком школи ми востаннє зібралися разом. Ми зустрілися в Гладкого Ґева. Ми часто зустрічались у нього вдома. Він мав найбільшу спальню та найкращий садок з мотузяною гойдалкою й будиночком на дереві, а його мама завжди щедро частувала нас зацукрованими желейками і картопляними чипсами.

Ми сиділи на траві, теревенили про всілякі нісенітниці й одне з одного кепкували. Усупереч моїй домовленості з містером Геллораном, я дещо розказав їм про свою пригоду з братом Міккі. Я мусив розказати, бо якщо він знав про крейдяних чоловічків, це означало, що нашу таємну забаву розкрито. У своїй версії я, звісно ж, хоробро захищався і зміг утекти. Я трохи побоювався, що Шон міг розпатякати про все Міккі, котрий із превеликою насолодою заперечив би кожне моє слово, але, схоже, містер Геллоран добряче нагнав на хулігана страху, і той теж нічого не казав.

— То твій брат знає про крейдяних чоловічків? — запитав Ґев, змірявши Міккі неприязним поглядом. — Ти справжнє базікало.

— Я йому нічого не розповідав, — почав скиглити Металевий Міккі. — Напевно, він сам про все здогадався. Ми ж багато де їх малювали. Мабуть, він нас бачив.

Він брехав, та мені було начхати, як Шон дізнався. Головне, що він знав нашу таємницю, і це геть усе змінювало.

— Думаю, ми могли б придумати якісь інші секретні символи, — сказав Гоппо без зайвого ентузіазму.

Я знав, як він почувався. Тепер, коли хтось — особливо Шон — довідався про нашу таємну гру, її зіпсовано.

— Усе одно це була дурнувата гра, — озвалася Ніккі, відкидаючи назад волосся.

Я витріщився на неї трохи ображено і роздратовано. Сьогодні вона була якась дивна. Іноді вона бувала такою. Примхливою й охочою до суперечок.

— Ні, не дурнувата, — відказав Гладкий Ґев. — Але тепер, певно, нема сенсу бавитися в неї, якщо Шон про все знає. До того ж завтра вже до школи.

— Точно.

Ми всі обмінялися недвозначними поглядами. Того дня кожен з нас був трохи пригнічений. Навіть Гладкий Ґев не розважав нас своєю поганенькою імітацією аристократичного акценту. Погода ніби віддзеркалювала наш настрій. Блакитне небо поблякло, зробившись туманно-сірим. То тут, то там купчилися неспокійні хмари, ніби їм уже нетерпеливилося вихлюпнутися несамовитою зливою.

— Я вже, мабуть, піду, — сказав Гоппо. — Мама просила нарубати трохи дров для каміна.

Як і ми, Гоппо з мамою мали вдома старий задрипаний камін.

— Я теж, — озвався Міккі. — Сьогодні їдемо в гості до бабці.

— Люди, та ви знущаєтеся, — вигукнув Гладкий Ґев, удавано образившись.

— Мені, напевно, теж уже час, — додав я. Мама купила мені нову шкільну форму і хотіла, щоб я приміряв її перед вечерею — раптом її треба припасувати.

Ми троє підвелись, і за якусь хвилю до нас приєдналася Ніккі.

Гладкий Ґев театрально упав на траву.

— Ідіть собі, йдіть. Ви мене все одно вбили.

Коли споглядаю минуле, мені видається, що це востаннє ми отак зібралися гуртом. Безжурні друзі, нерозлучна банда. За крок до того, як поповзли перші тріщини і врешті все розлетілося на друзки.

Гоппо й Металевий Міккі рушили в один бік, а ми з Ніккі пішли в інший. Будинок священика розташовувався недалеко від мене, тож іноді ми з Ніккі поверталися додому разом. Але таке бувало нечасто. Зазвичай Ніккі покидала нас першою. Мабуть, через свого батька. Він був дуже суворий і не дозволяв їй довго гуляти. Хоча мені здавалося, що він взагалі не схвалював того, що Ніккі водила з нами дружбу. Та, гадаю, у той час нас це мало хвилювало. Він був священиком, і для нас уже це було достатнім поясненням. Я про те, що священики майже всього не схвалюють, хіба ні?

— То ти, е-е-е, вже готова до школи? — запитав я, коли ми перетнули дорогу на світлофорі й рушили уздовж парку.

Ніккі кинула мені один зі своїх «дорослих» поглядів.

— Я знаю.

— Про що?

— Про той пакунок.

— Ого.

Я не розказував іншим про пакунок. Там усе було надто заплутано і химерно, та й я почувався б так, ніби зрадив довіру своїх батьків.

До того ж, наскільки мені було відомо, справа зайшла в глухий кут.

Поліціянт більше не приходив, і я не чув, щоб когось заарештували. Мамину клініку відкрили, а протестувальники й далі тупцювали біля неї, ніби зграя стерв’ятників.

— До тата приходила поліція.

— Справді?

— Угу.

— Вибач… — почав я.

— За що ти вибачаєшся? Мій тато покидьок.

— Що?

— Усі, навіть поліція, так бояться щось сказати, бо він священик. Це було так жалюгідно… — Ніккі обірвалася на півслові й опустила очі на свої пальці, чотири з яких були заклеєні пластирем.

— Що сталося з твоєю рукою?

Вона довго мовчала перед тим, як відповісти. На мить мені здалося, що Ніккі взагалі нічого не відповість. А потім вона спитала:

— Ти любиш своїх батьків?

Я насупився. Не це я сподівався почути.

— Звісно. Мабуть.

— А я ненавиджу свого тата. Усім серцем його ненавиджу.

— Ти ж не серйозно?

— Ще й як серйозно. Я тільки зраділа, коли твій тато йому зацідив. Шкода, що не врізав сильніше. — Вона глянула на мене, і щось таке було в її погляді, від чого мені всередині трохи похололо. — Краще б він його вбив.

Ніккі відкинула волосся за плече і рвонула уперед швидким упевненим кроком. Було зрозуміло: вона не хотіла, щоб я за нею йшов.

Я почекав, поки її руде волосся зникне за рогом, і стомлено поплентався додому. Здавалося, що цей день усією своєю вагою навалився мені на плечі. Я хотів чимшвидше дістатися свого будинку.

Коли я прийшов, тато готував вечерю. Мою улюблену — рибні палички і смажену картоплю.

— Можна мені подивитися телевізор? — запитав я.

— Ні. — Тато схопив мене за лікоть. — Там твоя мама з однією людиною. Мий руки і ходи вечеряти.

— З ким?

— Іди помий руки.

Я вийшов у коридор. Двері до вітальні були ледь прочинені. Мама сиділа на канапі з якоюсь білявою дівчиною. Дівчина плакала, а мама її обіймала. Дівчина здалася мені знайомою, та я ніяк не міг пригадати, звідки я її знав.

Тільки помивши руки і вийшовши з туалету, я допетрав, що то білява подружка Вальсової Дівчини, котру я бачив разом із протестувальниками коло маминої клініки. Я не міг уторопати, що вона тут робила і чому плакала. Може, вона прийшла вибачитися перед мамою. Або ж ускочила в якусь халепу.

Як з’ясувалося пізніше, правильним був другий варіант. Одначе такої халепи я навіть не міг собі уявити.

Тіло знайшли в неділю, через три тижні після початку школи.

Можна сказати, що повернутися до школи після канікул, нехай жоден з нас у цьому не зізнавався, було не так уже й погано, як ми всі вдавали. Шість тижнів канікул — це, звісно, чудово, але розваги і постійні пошуки, чим би себе зайняти, з часом теж трохи набридали.

А ці літні канікули були досить дивними. Певною мірою я був навіть радий, що всі пригоди залишилися позаду і моє життя знову повернулось у звичне річище. Ті самі обов’язки, той самий клас, ті самі обличчя. За винятком хіба що містера Геллорана.

Він у мене не викладав, і я навіть дещо жалкував про це, та водночас відчував полегшення. Я знав про нього трішки більше, ніж мусив би знати. Вчителі мають бути добрі й привітні, а учням не слід знати багато про їхнє особисте життя. У нас із містером Геллораном була спільна таємниця, і нехай з одного боку це було круто, з іншого — в його присутності я чомусь почувався ніяково, немовби ми бачили одне одного голими абощо.

Зрозуміло, що ми з ним бачилися в школі. В їдальні, часом у коридорі, коли була його черга стежити за поведінкою учнів на перерві, а одного разу він навіть проводив у нас урок, заміняючи нашу вчительку англійської місіс Вілкінсон, коли вона хворіла. Він був гарним учителем. Він був дотепний і цікавий і вмів пояснювати так, що ніхто не нудився. Саме тому ми майже відразу забували, який він мав вигляд, хоча це й не завадило учням дати йому прізвисько ще першого навчального дня: Містер Крейдяний або просто Крейдяна Людина.

Тієї неділі нічого особливого не відбувалось. І мене це цілком влаштовувало. Мені навіть подобалося почуватися занудженим, як усі нормальні діти. Мама з татом, схоже, теж трохи заспокоїлись. Я читав нагорі у своїй кімнаті, коли внизу теленькнув дзвоник. Як воно іноді буває, я негайно відчув, що трапилося щось серйозне. Щось лиховісне.

— Едді! — гукнула мама. — Прийшли Міккі й Девід.

— Спускаюся.

Дещо неохоче я поплентався до вхідних дверей. Мама вже зникла на кухні.

Металевий Міккі й Гоппо чекали на ґанку разом зі своїми велосипедами. Міккі розчервонівся і мало не лускав від хвилювання.

— Якийсь малий упав у річку.

— Ага, — додав Гоппо. — Там є «швидка» і поліція, усе навколо обклеєно стрічкою та ще всяка всячина. Хочеш подивитися?

Хотів би я відповісти, що це їхнє палке бажання побачити якусь бідолашну мертву дитину було неправильним і навіть огидним, але тоді мені було дванадцять і я, певна річ, теж хотів усе це побачити.

— Аякже.

— Ну то ходімо, — нетерпляче сказав Міккі.

— Тільки візьму велосипед.

— Мерщій, — підганяв мене Гоппо. — А то ми не встигнемо нічого побачити.

— Що ви хочете побачити? — мама визирнула з-за кухонних дверей.

— Нічого, мамо, — швидко сказав я.

— Щось ти дуже квапишся подивитися на те «нічого».

— Там просто нова класна штуковина на дитячому майданчику, — збрехав Міккі. Він завжди вмів до пуття брехати.

— Гаразд, тільки недовго. Щоб до вечері повернувся.

— Добре.

Я витяг велосипеда, і ми чимдуж помчали вулицею.

— А де Гладкий Ґев? — запитав я у Міккі, який зазвичай найперше заходив до нього.

— Його мамця сказала, що відправила його до крамниці, — відповів він. — Його втрата.

Утім, як з’ясувалося згодом, то була втрата Міккі.

Частину річкового берега було відгороджено поліційною стрічкою, а полісмени не давали людям підходити надто близько. Дорослі позбивались у групки, на їхніх обличчях читалася тривога. Ми зупинили велосипеди поруч невеликої зграйки глядачів.

Насправді видовище мене розчарувало. Окрім загороджувальної стрічки поліціянти також напнули щось, схоже на зелений намет, тому розгледіти що-небудь майже не було змоги.

— Як думаєте, тіло лежить десь за отією штукою? — запитав Міккі.

— Напевно, — стенув плечима Гоппо.

— Закладаюся, що він увесь роздутий і зелений, а риби виїли йому очі.

— Гидота. — Гоппо удавано виблював.

Я пробував викинути з думок ту картинку, що її змалював Міккі, проте вона ніяк не хотіла зникати.

— Це якесь лайно, — зітхнув Міккі. — Ми спізнилися.

— Зачекайте, — сказав я. — Вони щось витягають.

Почався якийсь рух. Полісмени щось обережно витягали з-за зеленого намету. Не тіло. Велосипед. Чи принаймні те, що від нього залишилося. Він був покручений і вигнутий, покритий слизькими водоростями. Та щойно ми побачили його, як усе зрозуміли. Ми всі впізнали його.

То був яскраво червоний велосипед BMX із чорним черепом на рамі.

Щосуботи та щонеділі Шона і його велосипед можна було зустріти на вулицях міста, — якщо ви прокинулися досить рано, — коли він розвозив газети. Одначе того недільного ранку, коли Шон вийшов з дому, щоб узяти свій велосипед, він його не знайшов. Хтось викрав його.

За рік до того містом прокотилася хвиля велосипедних крадіжок. Якісь старші хлопці з коледжу цупили велосипеди і скидали їх у річку просто так, задля розваги.

Може, тому Шон і вирішив найперше пошукати його у річці. Він любив свій велосипед. Понад усе на світі. Тож коли він побачив, що з річки стирчало кермо, а сам велосипед зачепився за якісь гілки, Шон вирішив зайти у воду і спробувати витягти його, хоч усі знали, що течія сильна, а Шон Купер був нікудишнім плавцем.

Йому майже пощастило. Він уже майже вивільнив велосипед, аж тут під його вагою Шон заточився й шубовснув у річку. Враз вода сягнула його грудей. Куртка і джинси намокли та обважніли, а течія була така швидка, мовби десятки рук тягнули його на дно. До того ж було холодно. Збіса холодно.

Він ухопився за якісь гілки. Він гукав на допомогу, але було дуже рано, і жодна жива душа, навіть якийсь самотній чолов’яга із собакою на повідку, не проходив поруч. Мабуть, тоді Шон Купер почав панікувати. Бурхливий потік скував його кінцівки, і річка потягнула його вниз за течією.

Він бовтав ногами, намагаючись дістатися берега, але берег відступав усе далі, а він раз по раз занурювався з головою, замість повітря заповнюючи легені смердючою брунатною водою.

Насправді всіх цих подробиць я не знав. Про дещо довідався пізніше, дещо домислив сам. Мама завжди казала, що маю багату уяву. Саме уява допомагала мені діставати гарні оцінки з англійської, а також призводила до неймовірно реалістичних кошмарів.

Я думав, що тієї ночі заснути не зможу навіть після склянки теплого молока, яке мені перед сном дала мама. Перед моїми очима стояв зелений і роздутий Шон Купер, обліплений липкими водоростями, як і його велосипед. Не давало мені спокою й те, що сказав містер Геллоран. Карма. Що посієш, те й пожнеш.

«Якщо ти робиш комусь зло, воно зрештою повертається до тебе і дає копняка під зад. Одного дня той хлопець теж своє дістане. Можеш у цьому не сумніватися».

Проте я сумнівався. Можливо, Шон Купер і завдав комусь лиха. Та невже його вчинки були настільки погані? А як же Міккі? Чим він завинив?

Містер Геллоран не бачив обличчя Міккі, коли той зрозумів, що велосипед належав його братові, і не чув його страшного, пронизливого голосіння. Хай би більше мені ніколи не чути того крику.

Ми з Гоппо заледве втримали його, коли він кинувся до поліційного намету. Він так горлав і виривався, що врешті один з полісменів підійшов до нас. Коли ми пояснили йому, ким є Міккі, він обійняв його за плечі й повів чи то, радше, потягнув його до поліційної автівки. За кілька хвилин вони поїхали. Я відчув неабияку полегшу. Побачити Шонів велосипед було жахливо. Але бачити Міккі в такому стані, коли він так нестямно волав, було куди гірше.

— З тобою усе добре, Едді?

Тато підібгав ковдру і сів на краєчок мого ліжка. Під його вагою ліжко прогнулось, і це чомусь подіяло на мене заспокійливо.

— Тату, що стається, коли ми помираємо?

— Ого. Оце питаннячко, Едді. Гадаю, ніхто цього достеменно не знає.

— То ми не потрапляємо до раю чи пекла?

— Деякі люди в це вірять. Але чимало вважає, що раю і пекла взагалі не існує.

— То виходить, що немає значення, якою є людина — доброю чи лихою?

— Ні, Едді. Сумніваюся, що твої вчинки при житті матимуть якесь значення після смерті. І хороші, й погані. Утім, вони надзвичайно важать, поки ти живий. Для інших. Тому тобі слід завжди намагатися добре ставитися до всіх людей.

Я обміркував його слова і кивнув. Хоча, мабуть, трохи несправедливо не потрапити до раю, якщо все життя робив тільки добро, та, з іншого боку, я був радий, що пекла теж немає. Хай як сильно я ненавидів Шона Купера, мені не хотілося, щоб він довіку горів у пеклі.

— Едді, — додав тато. — Те, що сталося з Шоном Купером, дуже погано. Трагічний нещасний випадок. Але не більше. Нещасний випадок, от і все. Іноді щось трапляється без найменшої на те причини. Таке життя. І смерть теж.

— Мабуть.

— То як, ти готовий лягати спати?

— Так.

Я ще не був готовий, але не хотів, аби тато вважав мене за малу дитину.

— Добре, Едді. Я вимикаю світло.

Тато нахилився й поцілував мене в чоло. Останнім часом він рідко так чинив. Цього вечора я лише зрадів його кошлатій лоскітній бороді. Потому він вимкнув світло — і кімнату наповнили тіні. Я позбувся нічника ще кілька років тому, але того вечора мені його страшенно бракувало.

Я поклав голову на подушку й почав моститися. Вдалині пугукнула сова. Десь завивав собака. Я намагався думати про щось веселе, а не про мертвих потонулих хлопців. Про те, як їду на своєму велосипеді, наминаю морозиво або граю у відеогру. Моя голова втискалася в подушку. Думки перетворювалися на пухнасті хмаринки. За якийсь час я вже ні про що не думав. Непомітно підкрався сон і затягнув мене у свою темряву.

Щось вихопило мене зі сну, рвучко й несподівано. Якийсь тарабанний звук, схожий на стукіт дощових крапель чи граду. Я насупився та повернувся на ліжку. Знову. Хтось кинув камінець у моє вікно. Я підхопився, босоніж підбіг до вікна і розчахнув штори.

Мабуть, я добряче заспав. Надворі вже зовсім смеркло. У чорному небі висів сріблястий серпик місяця, ніби витинанка з паперу.

Він відкидав якраз достатньо світла, щоб я зміг розгледіти Шона Купера.

Він стояв на траві біля краєчка нашого патіо. Він був одягнений у джинси та блакитну спортивну куртку, подерту і брудну. Він не був зелений та роздутий, риби не виїли йому очей, але він був блідий і точно мертвий.

Це сон. Цього не могло бути насправді. Прокидайся, подумав я. Прокидайся, прокидайся. ПРОКИДАЙСЯ!

— Агов, гівняний вилупку!

Він вишкірився. Живіт мені скрутило. Я зрозумів, зі страшною нудотною впевненістю, що то не сон. То кошмар.

— Забирайся звідси, — прошипів я напівголосом, щосили стиснувши кулаки, аж нігті уп’ялися мені в шкіру.

— Я маю повідомлення для тебе.

— Мені начхати, — гукнув я униз. — Забирайся звідси.

Я намагався здаватися зухвалим. Але страх міцно стискав моє горло, і слова, що вилітали з нього, нагадували радше пронизливий писк.

— Слухай мене, гівняний вилупку. Якщо ти не спустишся, я сам піднімусь і витягну тебе.

Мертвий Шон Купер у моєму садку — це страшно, але мертвий Шон Купер у моїй кімнаті — то ще гірше. Але ж це тільки сон, хіба ні? Я просто маю робити все, що треба, доки не прокинуся.

— Добре. Я зараз… буду за кілька хвилин.

Я витяг з-під ліжка кросівки і тремтливими руками зав’язав шнурівки. Тихенько прокрався до дверей, схопився за ручку і відчинив їх. Я не наважився увімкнути світло, тому дорогу до сходів знайшов навпомацки, тримаючись біля стіни, і дюйм за дюймом, боком, ніби краб, почав спускатися сходами.

Нарешті я опинився внизу. Перетнув коридор і прослизнув до кухні. Задні двері були відчинені. Я вийшов надвір. Нічне повітря щипало мою шкіру під тоненькою бавовняною піжамою, легенький вітерець розвівав моє волосся. Я відчував якийсь вогкий і гіркуватий запах гнилизни.

— Може, вже досить нюшити повітря, як довбаний пес, гівняний вилупку?

Я аж підстрибнув і різко обернувся. Прямісінько переді мною стояв Шон Купер. Зблизька він здавався потворнішим, аніж із вікна моєї кімнати. Його шкіра мала якийсь дивний синюватий відтінок. Під нею проступали тонюсінькі судинки. Його очі були жовті й наче порожні.

Я подумав, чи існує такий стан, коли ти вже настільки наляканий, що боятися ще більше просто незмога. Якщо існує, то тієї миті я почувався саме так.

— Що ти тут робиш?

— Я ж казав. Маю повідомлення для тебе.

— Яке повідомлення?

— Остерігайся крейдяних чоловічків.

— Не розумію.

— Думаєш, я розумію? — Він ступив до мене ще на крок. — Гадаєш, я хочу тут бути? Думаєш, я хочу бути мертвим? Гадаєш, я хочу так смердіти?

Він тицьнув у мене рукою, що якось неприродно стриміла з його плеча. А тоді я побачив, що її відірвано. У примарному місячному сяйві зблиснула біла кістка.

— Я тут через тебе.

— Через мене?

— Це ти винен, гівняний вилупку. Все почалося через тебе.

Я відступив до дверей.

— Мені шкода… Вибач.

— Як ми заговорили! — Його губи скривились у глузливій посмішці. — Коли так, то, може, ти покажеш мені, як гарно ти вмієш ви-би-би-бачатися?

Він схопив мене за руку. Тепла сеча потекла мені по ногах.

— Смокчи мій член.

— НІ!

Я висмикнув свою руку якраз тієї миті, коли під’їзну доріжку залило яскравим білим світлом із горішнього вікна.

— ЕДДІ, ЦЕ ТИ? ЩО ТИ ТАМ РОБИШ?

Шон Купер постояв іще якусь хвильку, підсвічений, мов страхітлива різдвяна прикраса. Яскраве світло проходило крізь його тіло. А потім, як це завше буває з чудовиськами під дією світла, він повільно розкришився й розсипався по землі, здійнявши хмарку білої куряви.

Я подивився на землю. Щось було на тому місці, де він тільки-но стояв. Малюнок. Сліпучо-білий на тлі темної під’їзної доріжки. Чоловічок, наполовину поглинутий розбурханими хвилями, здійняв одну руку, ніби комусь махав. Ні, — подумав я. — Він не махав. Він тонув. То був не простий малюнок — то був крейдяний чоловічок.

Я здригнувся усім тілом.

— Едді!

Я кинувся всередину і постарався якомога тихіше зачинити за собою двері.

— Усе гаразд, мамо. Я просто хотів пити.

— Ти не відчиняв задніх дверей?

— Ні, мамо.

— Ну то пий і йди спати. Завтра до школи.

— Добре, мамо.

— Славний хлопчик.

Я замкнув двері. Пальці мої так тремтіли, що мені не одразу вдалося перекрутити ключа в замку. Потому я піднявся нагору, скинув мокрі піжамні штани і запхав їх до кошика з брудною білизною. Натягнув чисті штани й заліз під ковдру. Та я не спав, протягом тривалого часу я не міг заснути. Я лежав і дослухався, чи не почую знову звук камінця у вікні або ж повільного ляпання мокрих ніг на сходах.

У якийсь момент, десь тоді, коли надворі вже почали цвірінькати пташки, я нарешті задрімав. Ненадовго. Я рано прокинувся. Раніше за маму з татом. Я відразу побіг униз і розчахнув задні двері, сподіваючись, без найменшої надії, що то був лише сон. Мертвого Шона Купера не було. Не було й…

Крейдяний чоловічок нікуди не подівся.

— Агов, гівняний вилупку. Хочеш скупатися? Ну ж бо, вода просто вбивча.

Я міг залишити його. Мабуть, краще б я його залишив. Натомість я схопив відро, яке стояло під умивальником, і набрав у нього води. Я вилив усе на малюнок, повторно топлячи крейдяного чоловічка в холодній воді й залишках мильної піни.

Я намагався переконати себе, що малюнок зробив хтось із моїх друзів. Гладкий Ґев, а може, Гоппо. Хтось із них вирішив так жорстоко зі мною пожартувати. І лише напівдорозі до школи до мене дійшло. Кожен з нас мав свій колір крейди. Гладкий Ґев червону, Металевий Міккі блакитну, Гоппо зелену, Ніккі жовту, а я помаранчеву. Жоден із нас не малював білою крейдою.

2016 рік

Мама телефонує якраз перед обідом. Вона завше примудряється телефонувати у найбільш незручний момент і сьогодні теж не зрадила свою звичку. Я міг би не відповідати і залишити дзвінок голосовій пошті, але мама ненавидить голосову пошту й від цього буде роздратованою, коли говоритиму з нею наступного разу, тому я неохоче натискаю «прийняти виклик».

— Алло.

— Алло. Ед?

Я незграбно виходжу з класу в коридор.

— Усе гаразд? — питаю я.

— Звісно. Чому ти питаєш?

Тому що мама ніколи не телефонує просто так. Якщо вона вже телефонує, значить, є якась причина.

— Не знаю. Ти добре почуваєшся? Як там Джеррі?

— Прекрасно. Ми щойно пройшли процедуру детокс зі свіжовичавленим соком, тож зараз обоє сповнені енергії.

Я впевнений, що ніколи раніше мама не вживала словосполучення «сповнені енергією» і ще кілька років тому навіть не подумала б про детокс зі свіжовичавленим соком. Доки тато був живий. Це все заслуга Джеррі.

— Чудово. Слухай, мамо, я тут трохи зайнятий, тому…

— Тільки не кажи, що ти на роботі, Еде.

— Ну…

— Зараз же канікули.

— Знаю, але в наш час це слово вже оксиморон.

— Не дозволяй їм себе експлуатувати, Еде. — Вона зітхає. — Життя не обмежується роботою.

Знову ж таки, раніше мама ніколи б такого не сказала. Робота була її життям. А потім тато занедужав, і відтоді сенсом її життя стало піклування про нього.

Я розумію, що все, чим вона переймається зараз, — включно з Джеррі, — є спробою надолужити згаяні тоді роки. Я її не звинувачую. Я звинувачую себе.

Якби я одружився і створив сім’ю, можливо, тоді її життя наповнювало б щось інше, а не чортовий детокс зі свіжовичавленим соком. Можливо, моє життя теж наповнювало б іще щось, окрім роботи.

Утім, не це хоче почути моя мама.

— Знаю, — кажу я. — Ти маєш рацію.

— От і добре. Слухай, Еде, тобі варто спробувати пілатес. Буде корисно для твого хребта.

— Я подумаю.

Навіть не збираюся.

— Гаразд, не затримуватиму тебе, якщо тобі ніколи. Я лише хотіла попросити тебе про маленьку послугу.

— Добре.

— Ми з Джеррі надумали вирушити в тижневу подорож у автобудинку.

— Гарна ідея.

— Але наш постійний доглядач кота цього разу нас трохи підвів.

— О ні.

— Еде! Ти ж начебто любиш тварин.

— Люблю. Просто Пушинка чомусь мене ненавидить.

— Дурниці. Це ж кицька. Нікого вона не ненавидить.

— Це не кицька, а пухнаста соціопатка.

— То ти можеш приглянути за нею кілька днів чи ні?

Я зітхаю.

— Так. Можу. Звичайно.

— Добре. Я привезу її завтра вранці.

Угу. Чудово.

Я завершую дзвінок і повертаюся до класу. Худорлявий підліток із темним волоссям, що гладкими пасмами спадає йому на обличчя, ліниво розвалився на стільці, закинувши ноги на парту, жує жуйку і тицяє щось у своєму телефоні.

У Денні Меєрса я викладаю англійську. Він буцімто розумний хлопець — принаймні в цьому мене намагаються переконати директор школи і його батьки, які, що вельми цікаво, товаришують із нашим директором, а також кілька членів шкільної ради. Я в цьому не сумніваюся, але поки що у своїх роботах він жодного разу не підтвердив їхніх слів.

Та його батьки й директор школи, певна річ, хочуть почути зовсім інше. Вони вважають, що Денні потребує особливої уваги. Денні не може проявити себе через «універсальну для всіх» систему сучасної державної освіти. Він має виняткові розумові здібності, проте легко відволікається, а крім того, дуже вразливий. Бла-бла-бла.

Отож зараз Денні проходить так звану «інтервенцію». Це означає, що його записали на додаткові заняття під час канікул і я маю надихнути його, залякати чи вмовити, себто будь-яким чином змусити отримувати ті оцінки, які, на думку його батьків, він мусив би насправді мати.

Іноді такі додаткові заняття дають результат, особливо дітям, які наділені непересічними здібностями, але не можуть проявити себе на уроках. Однак часто це гайнування і мого часу, і часу учня. Я не з тих людей, які легко опускають руки, та я реально оцінюю ситуацію. Я не містер Чіпс[12]. Якщо вже мені випало проводити додаткові заняття, я хотів би навчати учнів, котрі хочуть учитися. Учнів, які зацікавлені й налаштовані на навчання. Чи принаймні хочуть спробувати. Краще вже заслужена тяжкою працею трійка, аніж випадкова і здобута без найменших зусиль четвірка.

— Телефон і ноги. Забрати з парти, — кажу я, сідаючи за стіл.

Він опускає ноги на підлогу, але й далі бавиться телефоном. Я натягаю на носа окуляри і знаходжу в тексті фрагмент, який ми перед тим обговорювали.

— Може, відірвешся від телефону і приділиш трохи уваги «Володарю мух»?

Він і далі тицяє в екран.

— Денні, мені дуже не хотілося б натякати твоїм батьками, що заборона всіх соціальних мереж — це саме те, що зможе поліпшити твої оцінки…

Денні якусь мить уважно дивиться на мене. Я привітно всміхаюся. Йому кортить заперечити. Кортить мені врізати, але він вимикає телефон і ховає його до кишені. Я не вважаю це перемогою, я б радше сказав, що цього разу він мені поступився.

Більшого мені й не треба. Мені годиться геть усе, що допомагає пережити ці дві години. Інколи мене навіть захоплюють ці ігри розуму з Денні. А ще я відчуваю справжнє задоволення, коли мені якось удається примусити його виконати бодай сяку-таку домашню роботу. Та нині не той день. Я почуваюся втомленим після недоспаної ночі, а на додачу мене переслідує якесь передчуття. Ніби я чекаю, коли щось станеться. Щось погане. Щось неминуче.

Я пробую зосередитися на тексті.

— Отже, ми говорили про те, що являють собою головні герої Ральф, Джек, Саймон…

Денні знизує плечима.

— Від самого початку Саймон був пустим місцем.

— Чому це?

— Зайвий баласт. Розмазня. Він заслужив на смерть.

— Заслужив? Чим?

— Ну добре. Він не був зайвим, задоволені? Джек мав рацію. Якщо вони хотіли вижити на острові, то мусили забути про всю цивілізаційну маячню.

— Але ж уся суть роману в тому, що повернення до первісного ладу руйнує суспільство.

— Може, це на краще. Адже суспільство — просто фальшивка. І саме про це йдеться в книжці. Ми всі тільки прикидаємося цивілізованими, а насправді глибоко всередині зовсім не такі.

Я осміхаюся, хоча в животі неприємно затягується вузол. Мабуть, знову розлад травлення.

— Що ж, цікавий погляд.

Мій годинник пікає. Я завжди наставляю будильника, щоб знати, коли закінчиться заняття.

— Гаразд, на сьогодні все. — Я збираю свої підручники. — Я залюбки докладніше ознайомлюся з твоєю теорією в наступному творі, Денні.

Він підводиться й піднімає наплічника.

— До зустрічі, сер.

— Наступного тижня в той самий час.

Поки хлопець неквапом виходить з класу, я ловлю себе на тому, що кидаю йому навздогін:

— І, мабуть, у твоїй новій версії суспільства ти будеш серед тих, хто виживе, так, Денні?

Найдовше мені вертатися зі школи через парк, і день видався не такий уже й теплий, та я все одно вирішую йти в обхід. Невеличка прогулянка в минуле.

Мені подобається гуляти берегом річки і споглядати безкраї, подекуди горбисті поля, за якими, трохи віддалік, видніється собор, частково взятий у риштування ось уже протягом кількох років. Знадобилося чотириста років, щоб його славнозвісний шпиль здійнявся до неба, і то без використання сучасного обладнання і машинерій. Чомусь мені здається, що навіть із застосуванням новітньої техніки його реставрація триватиме довше.

Нехай краєвид і мальовничий, щоразу, як я прогулююся по березі річки, мої очі незмінно прикипають до швидкоплинної брунатної води. Яка вона, мабуть, холодна. Яка невблаганно стрімка її течія. Та здебільшого я досі думаю про Шона Купера, про те, як річка поглинула його, коли він намагався дотягтися до свого велосипеда, у викраденні якого так ніхто й не зізнався.

Ліворуч розташована нова відпочинкова зона. Кілька хлопчаків гримотять скейтбордами, роз’їжджаючи облаштованим скейт-парком; мама крутить дитину на обертовій каруселі, а малюк заливається радісним сміхом; на гойдалці самотньо гойдається дівчина-підліток. Вона опустила голову, і волосся затуляє її обличчя. Каштанове волосся, не руде. Але її поза, те, як вона сидить, закрившись твердою шкаралущею самотності, відразу нагадує мені про Ніккі.

Мені пригадується інший день із того літа. Крихітна мить, майже загублена в мішанині інших смутних спогадів. Мама з татом відправили мене по покупки. Я вертався через парк і помітив на дитячому майданчику Ніккі. Вона самотньо сиділа на гойдалці, опустивши очі на свої коліна.

Я вже збирався гукнути: «Агов, Ніккі!», але щось мене спинило. Може, те, як вона у тиші повільно гойдалася вперед-назад. Я підкрався трохи ближче. Вона тримала щось у руці. Воно зблискувало сріблом на сонці. Я розгледів невеличке розп’яття, котре вона зазвичай носила на шиї. Я бачив, як вона підняла руку… та опустила її, штрикнувши себе в стегно. І повторювала це знову, знову і знову.

Я почав задкувати, а тоді побіг додому. Я ніколи не розказував Ніккі чи комусь іншому про те, що побачив того дня. Однак те видиво залишилося зі мною. Я й зараз бачив, як вона штрикала ногу розп’яттям. Знову і знову. Певно, хотіла, щоб виступила кров. Але не прохопилася жодним звуком, навіть не схлипнула.

Дівчина в парку підводить голову і заправляє волосся за вухо. На мочці виблискують сріблом кілька сережок, а з однієї ніздрі стирчить велике металеве кільце. Вона старша, ніж видавалася на перший погляд, мабуть, уже в коледжі. Утім, я прекрасно розумію, який вигляд це має, коли чоловік середнього віку, та ще з такою незвичною зовнішністю, як у мене, витріщається на дівчину-підлітка на дитячому майданчику.

Я опускаю голову і йду далі трохи жвавіше. В кишені дзижчить телефон. Я виймаю його, чекаючи на дзвінок від мами. Проте ні, це Хлоя.

— Слухаю.

— Гарне вітання. Тобі варто попрацювати над своїми телефонними манерами.

— Вибач. Я просто трохи… вибач. Що сталося?

— Твій друзяка забув у нас гаманець.

— Міккі?

— Угу. Я знайшла його під столиком у коридорі після того, як ти пішов. Певно, випав з його кишені.

Я насуплюю брови. Вже обід. До цього часу Міккі мав би вже виявити пропажу гаманця. А з іншого боку, вчора він добряче нализався. Може, він досі відсипається у своєму готелі.

— Зрозумів. Гаразд, я наберу його і скажу про гаманець. Дякую.

— Супер.

Враз у мене з’являється інша думка.

— Можеш зазирнути до гаманця?

— Хвилиночку.

Я чую, як Хлоя кудись відходить і знову повертається до телефона.

— Отож готівка — десь двадцять фунтів. Кредитні картки, чеки, водійське посвідчення.

— А ключ-картка від готельного номера?

— Так, і це теж є.

Ключ-картка необхідна для того, щоб потрапити в номер. Працівник готелю, певна річ, залюбки видав би йому дублікат, якби Міккі показав йому якийсь документ про посвідчення особи…

Ніби повторюючи мої думки, Хлоя каже:

— То це означає, що він учора не повернувся до готелю?

— Не знаю, — відповідаю я. — Може, він вирішив спати в автівці.

Але чому Міккі не зателефонував мені? Навіть якщо не хотів набридати посеред ночі, чому не набрав мене вранці?

— Сподіваюся, що він не валяється десь у канаві, — каже Хлоя.

— На біса ти таке говориш?

Я відразу шкодую, що так погарячкував. Я майже відчуваю, як вона вже скипає гнівом по інший бік слухавки.

— Та що з тобою таке ще від самого ранку? Може, ти встав не з тієї ноги і тепер поводишся, як придурок?

— Даруй, — промимрив я. — Я просто втомлений.

— Усе добре, — відказує вона тоном, який означає, що це далеко не так. — Що ти робитимеш зі своїм дружком?

— Наберу його. Якщо не вдасться додзвонитися, завезу гаманця йому в готель. Перевірю, чи все з ним гаразд.

— Залишу його на столику в коридорі.

— Ти сьогодні кудись ідеш?

— Браво, Шерлоку. Маю ж таке неймовірно цікаве особисте життя, забув?

— Гаразд, побачимося пізніше.

— Щиро сподіваюся, що не побачимось.

Хлоя кладе слухавку, а я стою і думаю, чи то вона так жартує про те, що гулятиме допізна, чи ж направду більше ніколи не хоче бачити такого дратівливого дурня, як я.

Я зітхаю і набираю номер Міккі. Мене відразу перекидає на голосову пошту.

— Вітаю, це Міккі. Зараз я не можу відповісти на ваш дзвінок, а далі ви самі знаєте, що треба робити після звукового сигналу.

Я не хочу залишати повідомлення. Вертаюся до входу в парк і коротшою дорогою прямую додому, намагаючись не зважати на примарне відчуття тривоги, що закрадається в ямці під ребрами. Мабуть, я даремно непокоюся. Певно, Міккі приплентався до готелю, вмовив працівників дати йому новий ключ-картку і зараз відсипається після вчорашньої пиятики. Коли я прийду до готелю, він уже буде за обидві щоки наминати обід. Абсолютно цілісінький і здоровісінький.

Я повторюю це кілька разів усе переконливіше й переконливіше.

І з кожним разом вірю в це чимраз менше.

Готель «Travelodge» — це потворна будівля, що тулиться до занедбаної забігайлівки «Little Chef». Я подумав, що Міккі міг дозволити собі якусь пристойнішу місцину, але хто знає, може, так йому зручніше.

Дорогою я ще двічі набираю номер Міккі. Знову голосова пошта. Лихе передчуття повільно наростає.

Я зупиняю автівку і заходжу у вестибюль. За конторкою стоїть молодик з рудим волоссям, зібраним у тугий хвостик, і дірками у вухах, одягнений у надто обтислу сорочку і сяк-так затягнуту краватку. На бейджі, пришпиленому до піджака, зазначено, що його звуть «Дадз», і це схоже не на ім’я, а радше на назву якогось системного дефекту.

— Вітаю. Заселяєтеся?

— Та ні. Я прийшов побачитися зі своїм другом.

— Зрозуміло.

— Міккі Купер. Він учора до вас заселився.

— Добре.

Клерк і далі байдуже на мене дивиться.

— Отож, — веду я, — не могли б ви перевірити, чи він зараз у себе?

— А ви не можете йому зателефонувати?

— Він не відповідає, а річ у тім… — Я виймаю з кишені його гаманець. — Учора він забув його у мене вдома. Всередині його ключ-картка і кредитки.

Чекаю, поки молодик осягне всю важливість моїх слів. Мої ноги обростають мохом. Замерзають і тануть льодовики.

— Вибачте, — нарешті озивається він. — Я не розумію.

— Я питаю, ви можете перевірити, чи він благополучно добрався вчора до свого номера. Я хвилююся за нього.

— Он воно що. Вчора була не моя зміна. Вчора тут працювала Джорджія.

— Гаразд. Можливо, якась інформація є у вашому комп’ютері? — Я киваю в бік стародавнього на вигляд комп’ютера, що нидіє на брудному столику в кутку. — Він мав би попросити новий ключ-картку. Має ж бути якийсь запис.

— Ну, можу подивитися.

Він просто випромінює сарказм. Неохоче всідається за стіл і натискає кілька клавіш.

Відтак повертається до мене.

— Ні, нічого.

— Ну то, може, зателефонуєте Джорджії?

Я розумію, що змусити Дадза робити те, що бодай частково не належить до його обов’язків, ой як тяжко. Правду кажучи, складається таке враження, що навіть дихання вимагає від Дадза неабияких зусиль.

— Будь ласка, — прохаю я.

Глибоке зітхання.

— Ну добре.

Він бере телефонну слухавку.

— Привіт, Джорджіє.

Я чекаю.

— Чи приходив минулої ночі без ключа-картки якийсь чувак на ім’я Міккі Купер? Ти не давала йому запасного ключа? Зрозумів. Гаразд. Дякую.

Дадз кладе слухавку і вертається до конторки.

— І? — питаю я.

— Ні. Ваш друг учора не приходив.

1986 рік

Я завжди уявляв, що похорони відбуваються похмурими дощовими днями, коли всі люди в чорному одязі туляться під парасолями.

У день похорону Шона Купера світило сонце — принаймні зранку. І ніхто не був у чорному. Його сім’я попросила всіх одягнути щось блакитне й червоне. Улюблені кольори Шона. Кольори шкільної футбольної команди. Дехто з дітей прийшов у шкільній формі.

Мама обрала для мене нову світло-блакитну сорочку, червону краватку і темні штани.

— Мусиш мати охайний вигляд, Едді. Щоб проявити свою повагу.

Насправді я не хотів проявляти повагу до Шона Купера. Я взагалі не дуже хотів іти на його похорон. Раніше я ніколи не був на похороні. Принаймні я такого не пригадував. Напевно, батьки брали мене на похорон дідуся, але тоді я був дуже маленький. До того ж дідусь був старий. Нічого дивного, коли помирають старі люди. Вони навіть пахнуть так, ніби вже наполовину мертві. Чимось кислим і затхлим.

Смерть спіткала інших, але не таких, як ми, дітей і не тих людей, котрих ми знали. Смерть була чимось абстрактним і дуже далеким. Мабуть, на похороні Шона Купера я вперше відчув на собі липкий і холодний подих смерті. Найбільший її фокус у тому, що вона переконує тебе, ніби її тут зовсім немає. Одначе смерть ховає багато козирів у своїх темних холодних рукавах.

Іти від дому до церкви не більше як десять хвилин. Хотів би я, щоб було довше. Я неквапливо плентався, постійно поправляючи комір сорочки. Мама була одягнена в ту саму блакитну сукню, що й на вечірці Гладкого Ґева, та ще накинула на плечі червоного піджака. Тато чи не вперше убрався в довгі штани, за що я був йому дуже вдячний, і сорочку з червоними квіточками (за яку я був не такий вдячний).

Ми підійшли до церковної брами водночас із Гоппо і його мамою. Ми нечасто бачили маму Гоппо. Хіба що тоді, коли вона їхала кудись автівкою чи прибирала. Того дня вона зібрала розпатлане волосся в пучок. Вона була одягнена в безформну блакитну сукню і взута в зовсім старомодні, добряче стоптані сандалії. Це прозвучить жахливо, але через такий її зовнішній вигляд я дуже радів, що вона не моя мама.

Гоппо мав на собі червону футболку, сині штани від шкільної форми і чорні туфлі. Його густе чорне волосся було зализане на один бік. Він геть не скидався на звичного Гоппо. І це не лише його волосся та охайний одяг. Він видавався схвильованим і якимось напруженим. Він тримав повідок з Мерфі.

— Привіт, Девіде. Привіт, Ґвен, — сказала мама.

А я й не знав, що маму Гоппо звати Ґвен. Моя мама завжди добре запам’ятовувала імена. На відміну від тата. Він полюбляв жартувати, ще до того, як хвороба Альцгеймера цілковито його здолала, що забувати імена людей — це для нього звична справа.

— Добридень, містере й місіс Адамс, — привітався Гоппо.

— Привіт, — озвалась його мама кволим тремтливим голосом. Вона завжди говорила так, ніби за щось перепрошувала.

— Як ти? — запитала мама чемним тоном, до якого вона вдавалася тоді, коли зовсім не хотіла знати відповідь.

Мама Гоппо, либонь, не зрозуміла її натяку.

— Не дуже, — відказала вона. — Тобто це все так жахливо, та ще й Мерфі всю ніч хворів.

— Отакої, — зауважив тато зі щирим співчуттям.

Я схилився погладити Мерфі. Він утомлено похитав головою і понуро опустився на землю. Схоже, йому так само, як і нам, зовсім не кортіло тут бути.

— То це тому ви узяли його із собою? — запитав тато.

Гоппо кивнув.

— Ми не хотіли залишати його вдома. Він робитиме капості. А якщо залишимо його в садку, він перестрибне через загорожу і втече. Тому ми вирішили прив’язати його десь тут.

Тато кивнув.

— Що ж, не така вже й кепська ідея. — Він погладив Мерфі по голові. — Бідолашний друзяко. Старієш, еге ж?

— Мабуть, — мовила мама, — час уже заходити.

Гоппо схилився та обійняв Мерфі. Старий пес облизав його великим мокрим язиком.

— Мій хороший, — прошепотів він. — Бувай.

Ми всі пройшли крізь браму і рушили до входу в церкву. Надворі юрмилися люди, дехто крадькома курив. Я помітив Гладкого Ґева і його батьків. Ніккі стояла біля входу до церкви поряд з отцем Мартіном. Вона тримала чималий стос паперів. «Церковні гімни», — подумав я.

Я напружився. Уперше після вечірки і того пакунка мама з татом зустрінуться з отцем Мартіном. Він побачив нас і усміхнувся.

— Містере й місіс Адамс, Едді. Дякую, що прийшли в такий жахливо сумний день.

Він простягнув руку. Тато її не потис. Отець Мартін і далі усміхався, але я помітив, як його очі зблиснули неприязню.

— Будь ласка, візьміть церковний гімн і проходьте всередину.

Ми узяли папірці. Ніккі тишком легенько кивнула, і ми повільно зайшли до церкви.

Усередині було холодно, настільки холодно, що я навіть здригнувся. І темно. Мої очі не відразу призвичаїлися до тієї пітьми. Дехто вже сидів. Я побачив двох-трьох дітей зі школи. І вчителів також. І містера Геллорана. Його годі було не помітити, особливо його білу чуприну. Того дня, як ніколи, він був одягнений у червону сорочку. Капелюх лежав у нього на колінах. Запримітивши, як ми з батьками заходимо до церкви, він легесенько мені всміхнувся. Чомусь того дня усі якось по-дивному легенько всміхалися, ніби не знали, що вдіяти зі своїми обличчями.

Ми сиділи і чекали, а потім зайшли отець Мартін і Ніккі й заграла музика. Я вже чув цю мелодію, але не міг пригадати, звідки її знаю. Не церковний гімн. Якась сучасна пісня, повільна. Та чомусь, як на мене, хоч пісня й була сучасною, вона не пасувала Шонові Куперу, який слухав «Iron Maiden»[13].

Коли внесли труну, усі опустили голови. Металевий Міккі, його тато і мама йшли за труною. Ми вперше побачили Міккі після тієї трагедії. Батьки на якийсь час забрали його зі школи, а згодом перебралися мешкати до його дідуся з бабусею.

Металевий Міккі не дивився на труну. Він дивився поперед себе, його тіло мовби заціпеніло. Здавалося, всю свою увагу і зусилля він спрямував на те, щоб змусити себе рухатися, дихати й не плакати. Він дістався майже середини церкви і зненацька зупинився. Чоловік, який ішов за ним, мало на нього не наткнувся. Виникло невелике сум’яття, а тоді Міккі розвернувся й вибіг із церкви.

Усі перезирнулися, окрім його батьків, котрі, здавалося, нічого не помітили. Вони й далі машинально переставляли ноги, як зомбі, заховавшись від зовнішнього світу за товстою шкаралупою свого горя. Ніхто не пішов за Міккі. Я глипнув на маму, а вона тільки ледь похитала головою і стисла мою долоню.

Мабуть, тієї миті я дещо зрозумів. Коли побачив Міккі настільки засмученим через хлопця, якого ми всі ненавиділи та який усе одно зоставався його братом. Може, Шон не завжди був таким паскудним хуліганом. Може, бувши маленьким, він бавився з Міккі. Можливо, вони разом ходили до парку, складали конструктор «Lego» і разом купались у ванні.

А тепер він лежав у холодній темній труні, обкладений квітами, що пахли аж надто різко, поки хтось виконував музику, яка б йому нізащо не сподобалась, а він нічого не міг заперечити, бо вже ніколи й нікому нічого не скаже.

Я проковтнув чималий клубок, що стояв мені в горлі, і часто закліпав. Мама легенько підштовхнула мене ліктем, і ми сіли. Музика стихла, отець Мартін вийшов на середину і заговорив про Шона Купера й Бога. Здебільшого то була якась маячня. Особливо те, що на небі з’явився ще один ангел, а Бог потребував Шона Купера більше, ніж люди тут, на грішній землі. Дивлячись на його батьків, котрі притулились одне до одного і плакали так гірко, що, здавалося, от-от розлетяться на друзки, мені в це зовсім не вірилось.

Отець Мартін майже закінчив, аж раптом щось гучно ляснуло, і поривом вітру навіть здуло кілька папірців із церковним гімном. Більшість присутніх у церкві озирнулись, і я теж.

Двері до церкви були розчахнуті навстіж. Спершу я подумав, що то повернувся Міккі, а потім розгледів на світляному тлі дві фігури. Вони просувались углиб церкви, і я їх упізнав: білява подружка Вальсової Дівчини і той поліціянт, який приходив до нас додому, офіцер Томас (згодом я дізнався, що її звали Ханна, а офіцер Томас був її батьком).

На мить мені спало на думку, чи, бува, не вскочила білявка в якусь халепу. Офіцер Томас міцно тримав її за лікоть і майже тягнув за собою проходом між лавами. Церквою прокотилася хвиля перешіптувань.

Мама Міккі шепнула щось його татові. Він підвівся. Його обличчя було напружене і сердите. З кафедри озвався отець Мартін:

— Якщо ви прийшли віддати шану покійному, ми якраз збираємося йти на цвинтар.

Офіцер Томас і білява дівчина зупинилися. Він зміряв поглядом церкву і всіх присутніх. Ніхто не дивився йому у вічі. Усі принишкли, і всім було страх як цікаво, у чому річ, та ніхто не хотів цього показувати.

Білява дівчина втупилася в землю, ніби хотіла, щоб та її поглинула, як зовсім скоро вона поглине Шона Купера.

— Віддати шану? — повільно мовив офіцер Томас. — Ні, я прийшов не для того, щоб віддавати шану. — А тоді плюнув на підлогу перед самісінькою труною. — Та ще й хлопцеві, котрий зґвалтував мою дочку.

Церква до самої стелі сповнилася приголомшеними вигуками. Здається, навіть із мого рота вилетів тихенький згук. Зґвалтував?

Я не дуже розумів, що означало «зґвалтувати» (мабуть, на свої дванадцять років я був іще досить наївним), але знав, що мова про те, коли дівчину змушували до того, чого вона не хотіла, і добре знав, що це було щось погане.

— Ти брехливий виродок! — крикнув батько Міккі.

— Виродок? — гаркнув у відповідь офіцер Томас. — Я скажу тобі, хто тут виродок. — Він тицьнув пальцем у свою дочку. — Дитина у неї в животі.

Знову приголомшені вигуки. Обличчя отця Мартіна, здавалося, от-от сповзе з його черепа. Він роззявив рота, але не встиг нічого сказати, як почувся страшний крик, батько Міккі рвонув уперед і кинувся на офіцера Томаса.

Батько Міккі був невисокий, проте кремезний і досить прудкий, та ще й заскочив поліціянта зненацька. Офіцер Томас похитнувся, але втримався на ногах. Обидва шарпалися з боку в бік, зчепившись руками, ніби танцювали якийсь страхітливо дивний танок. Потім офіцер Томас вирвався й відступив. Він заніс кулак, цілячись супротивникові у голову. Хтозна-як, але батько Міккі ухилився й сам пустив у хід кулаки. Його удар досягнув поліціянта — і той відлетів назад.

Я бачив, що станеться, за якусь хвилю до того, як це таки сталося. Гадаю, усі присутні це бачили. Кілька людей зойкнули, а хтось вигукнув «Ніііі!» якраз тієї миті, коли офіцер Томас врізався в труну Шона Купера, зіштовхнувши її з узвишшя перед кафедрою, і вона з гуркотом впала на кам’яну підлогу.

Не певен, чи наверзлося мені те, що я побачив далі, адже віко труни мало б бути наглухо забите, хіба ні? Я до того, що нікому не хотілося б, аби воно ненароком посунулося, коли її опускатимуть у могилу. Але тієї миті, коли труна з оглушливим тріском гахнулась об підлогу, мені чомусь уявилося, як усередині торохтять кістки Шона Купера, а віко трішечки зсунулось, і я мигцем побачив його мертвотно-бліду руку.

А може, й не побачив. Можливо, це знову розігралася моя дурнувата божевільна уява. Усе сталося так швидко. Тільки-но труна досягнула підлоги й церкву заполонили лемент і вигуки, кілька чоловіків підбігли до неї, підняли та поставили назад на узвишшя.

Офіцер Томас присоромлено закляк на місці. Батько Міккі мав такий самий присоромлений вигляд. Він підніс руку, ніби збираючись знову вдарити поліціянта, а відтак розвернувся, упав на труну і почав плакати. Він голосно ридав, здригаючись усім тілом.

Офіцер Томас обвів поглядом присутніх. Він мав вигляд здивований, мовби щойно прокинувся з якогось кошмарного сну. То стискав, то розтискав кулаки. Він пригладив своє чорне скуйовджене і мокре від поту волосся. Під правим оком уже наливався синець.

— Тату, будь ласка, — ледь чутно прошепотіла білява дівчина.

Офіцер Томас глянув на неї, знову схопив її за лікоть і потягнув до виходу з церкви. У дверях він обернувся:

— Це ще не кінець, — прохрипів він. І обоє зникли.

Уся ця сцена тривала якихось три-чотири хвилини, але було таке відчуття, що набагато довше. Отець Мартін голосно відкашлявся, та його все одно перекривали гучні схлипування батька Міккі.

— Мені страшенно прикро за цю неприємну ситуацію. Ми продовжимо прощання з покійним надворі. Прошу всіх присутніх підвестися.

Знову залунала музика. Хтось із родичів Міккі відтягнув його батька від труни, і ми всі разом вийшли з церкви та рушили на цвинтар.

Щойно я вийшов із церкви, як відчув на обличчі перші дощові краплі. Я підвів голову й побачив, що блакитне небо затягнуло кошлатими сірими хмарами, які поволі пускали дощ на труну і всіх присутніх.

Люди не взяли із собою парасольок, отож ми всі зіщулилися й, тулячись одне до одного червоними і блакитними плечима, опустивши голови, ховалися від щораз сильнішого дощу. Я легенько здригнувся, коли труну опустили в землю. Квіти забрали. Наче хотіли цим сказати, що ніщо живе і таке барвисте не варто опускати до тієї глибокої темної ями.

Я думав, що бійка в церкві була найгіршою подією того похорону, але помилявся. Ось це було найгіршим. Тарабанний звук, із яким грудки землі падали на дерев’яне віко труни. Запах вологої землі, не зігрітої останніми теплими променями вересневого сонця. Та найстрашніше було зазирати в ту глибоку темну яму й розуміти, що з неї вже ніяк не вибратися. Не допоможуть жодні відмовки, вигадки чи записки мами до вчителів. Смерть — це кінець, кінець без вороття, і цьому вже ніхто не зарадить.

Нарешті обряд завершився і всі почали потроху розходитися з кладовища. У церковній залі розмістили столики із сандвічами і напоями для людей.

— Поминки, — сказала мама, пояснюючи, як це називається.

Ми вже майже дісталися церковної брами, коли хтось знайомий перестрів маму з татом і вони зупинилися поговорити. Гладкий Ґев з батьками йшли позаду і якраз розмовляли з мамою Гоппо. Я бачив родичів Міккі, та його самого не було. Я припустив, що він мав би бути десь неподалік.

Я стояв, трохи розгублений, на краю цвинтаря.

— Привіт, Едді.

Я обернувся. До мене підійшов містер Геллоран. Він одягнув капелюха, щоб сховатися від дощу, і тримав у руці пачку цигарок. Я ніколи не бачив, щоб він курив, але пригадав попільничку в його вітальні.

— Вітаю, сер.

— Як почуваєшся?

Я знизав плечима.

— Сам не знаю.

Містер Геллоран мав особливе вміння, якого бракувало іншим дорослим і яке примушувало завжди бути з ним чесним.

— Усе гаразд. Ти не мусиш за ним сумувати.

Я вагався. Я не був певен, що саме мав відказати.

— Ти не мусиш сумувати за всіма, хто помирає. — Учитель стишив голос. — Шон Купер був хуліганом. Нічого не змінилося тільки тому, що він помер. Але те, що з ним сталося, — все одно страшна трагедія.

— Тому що він був дитиною?

— Ні. Тому що він не дістав нагоди змінитися.

Я кивнув, а тоді запитав:

— А те, що сказав поліціянт, — правда?

— Про Шона Купера і його доньку?

Я легенько кивнув.

Містер Геллоран подивився на пачку цигарок. Думаю, йому кортіло запалити одну, та, мабуть, він подумав, що не гоже курити на церковному подвір’ї.

— Шон Купер був недобрим хлопцем. Те, що він зробив з тобою… дехто назвав би це так само.

Я відчув, як мої щоки почервоніли. Я не хотів про це думати. Ніби прочитавши мої думки, містер Геллоран додав:

— Та чи зробив він те, у чому його звинуватив поліціянт? Ні, я в таке не вірю.

— Чому?

— Ця дівчина не схожа на тих, які могли подобатися Шонові Куперу.

— Справді? — Я не зовсім розумів, про що він каже.

Геллоран похитав головою.

— Забудь. І не переймайся через Шона Купера. Він більше не зможе тебе скривдити.

Я подумав про камінець у своєму вікні, про синювато-сіру шкіру в місячному сяйві. «Агов, гівняний вилупку».

Чомусь я не був такий упевнений. Проте відповів:

— Ні, сер. Тобто так, сер.

— От і добре. — Містер Геллоран осміхнувся та пішов.

Я й досі поволі перетравлював усе, що трапилось, аж тут хтось схопив мене за руку. Я рвучко обернувся. Переді мною стояв Гоппо. Його волосся, до того гладенько зачесане, розтріпалось, а сорочка наполовину висмикнулася зі штанів. Він тримав нашийник і повідок Мерфі. Але Мерфі з ним не було.

— Що сталося?

Друг витріщився на мене широко розплющеними очима.

— Мерфі. Він зник.

— Він звільнився від нашийника?

— Не знаю. Раніше він такого не робив. Та й нашийник був добре затягнутий…

— Може, він побіг додому? — запитав я.

Гоппо похитав головою.

— Не думаю. Пес уже старий, у нього поганий зір і слух. — Я бачив, що Гоппо чимдуж намагався не панікувати.

— Але він рухається повільно, — сказав я. — Тому й не міг далеко відійти.

Я роззирнувся. Дорослі все ще гомоніли, а Гладкий Ґев був надто далеко, щоб ми могли привернути його увагу. Міккі теж досі не з’явився… Та я побачив інше.

Малюнок на пласкому меморіальному камені неподалік церковної брами. Трохи змазаний і розмитий дощем, він таки впав мені в око, адже був тут зовсім недоречним. Такий несподіваний і дивний, але водночас такий знайомий. Я підійшов ближче. Руки і ноги взялися сиротами, а голову так стисло, що здавалося, череп от-от розчавить мій мозок.

Білий крейдяний чоловічок. З піднятими догори руками й невеличким колом замість рота, ніби він щось вигукував. Та він був не сам. Поряд хтось намалював незграбного білого крейдяного пса. Враз у мене з’явилося лихе передчуття. Дуже лихе передчуття.

«Остерігайся крейдяних чоловічків».

— Що таке? — запитав Гоппо.

— Нічого. — Я хапливо підвівся. — Треба йти шукати Мерфі. Негайно.

— Девіде, Едді. Що трапилося? — до нас підійшли мої батьки і мати Гоппо.

— Мерфі, — сказав я. — Він… утік.

— О, ні! — мама Гоппо затулила рота долонею.

Гоппо ще міцніше стиснув повідок.

— Мамо, ми мусимо його знайти, — сказав я.

— Едді… — почала було мама.

— Будь ласка.

Я бачив, що вона обмірковує моє прохання і воно їй геть не до вподоби. Мама здавалася блідою і напруженою. Та, зрештою, ми були на похороні. Тато обійняв її за плечі й легенько кивнув.

— Добре, — погодилася мама. — Ідіть шукати Мерфі. Зустрінемося в церкві, коли ви його знайдете.

— Дякую.

— Ну ж бо, не зволікайте.

Ми побігли вулицею, вигукуючи ім’я Мерфі, та від цього, мабуть, було обмаль користі, адже пес був глухий на обидва вуха.

— Може, спочатку перевіримо у тебе вдома, про всяк випадок? — запропонував я.

Гоппо кивнув.

— Спробуймо.

Гоппо жив на іншому кінці міста, на вузенькій вуличці з приліпленими один до одного старими будинками. То була вулиця з тих, де чоловіки сидять на ґанку, попиваючи із бляшанок пиво, діти в підгузках граються прямісінько на тротуарі, а десь постійно гавкають собаки. У той час я не дуже про таке замислювався, та, схоже, саме тому ми дуже рідко приходили в гості до Гоппо. Усі ми мешкали в гарних будинках. Нехай мій дім був старий і трохи недобудований, та все ж розташовувався на гарній вулиці з бордюрами, деревами та іншою всячиною.

З мого боку було б чемно сказати, що Гоппо жив у одному з найкращих будинків на вулиці, але це було не так. У вікнах висіли пожовклі тюлі, з вхідних дверей облущилася майже вся фарба, а крихітне подвір’ячко перед будинком було захаращене битими горщиками, садовими гномами і старими шезлонгами.

Усередині панував такий самий розгардіяш. Пригадую, я ще подумав, що як на прибиральницю мама Гоппо кепсько наводить лад у власній домівці. Повсюди траплялися гори нагромаджених речей, подекуди й у геть несподіваних місцях: коробки від кукурудзяних пластівців на телевізорі у вітальні, рулони туалетного паперу, поскладані невеликою гіркою в коридорі, пластикові каністри з відбілювачем і пакетики засобів від шкідників на кухонному столі. Та ще й різкий запах собаки. Я любив Мерфі, однак його специфічний запах був мені не до вподоби.

Гоппо оббіг будинок, зазирнув до заднього двору і повернувся, хитаючи головою.

— Гаразд, — сказав я. — Пропоную перевірити в парку. Може, він побіг туди.

Гоппо кивнув, але я бачив, що він заледве стримується, щоб не розплакатись.

— Він ніколи раніше такого не робив.

— Усе буде добре, — мовив я. Пусті слова, бо очевидно, що добре не буде. Як завгодно, тільки не добре.

Ми знайшли його, згорнутого клубочком, під кущем недалеко від дитячого майданчика. Певно, він намагався знайти якийсь прихисток. Дощ періщив, як скажений. Волосся Гоппо, що мокрими пасмами спадало на обличчя, скидалося на водорості, а моя сорочка прилипла до тіла. Мої черевики протікали, і з кожним кроком, поки ми бігли до Мерфі, з них вихлюпувала вода.

Здалеку здавалося, що собака просто спить. Лише наблизившись, можна було помітити, як важко підіймалися й опускалися його широкі груди, і почути його хрипке та сповнене свисту дихання. Тільки зблизька можна було розгледіти, де його знудило. Пес обригав усе навколо себе. Його блювотиння було густе, маслянисте і темне. З кров’ю. Й отрутою.

Я досі пам’ятаю той запах і великі карі очі Мерфі, коли ми обоє опустилися біля нього навколішки. Пес дивився на нас мовби спантеличено, але водночас із вдячністю. Ніби ми зараз його врятуємо. Але ми не могли нічого вдіяти. Уже вдруге за той день я збагнув, що є речі, яким ти вже геть нічим не можеш зарадити.

Ми спробували підняти його і нести. Гоппо знав, що в місті є ветеринар. Але Мерфі був важкий, а мокре сплутане хутро зробило його ще важчим. Ми навіть не донесли його до виходу з парку, як він знову почав кашляти та блювати. Ми поклали його на мокру траву.

— Може, я побіжу і приведу ветеринара? — запропонував я.

Гоппо лише похитав головою і відказав хрипким здушеним голосом:

— Ні. Надто пізно.

Він заховав обличчя в густій мокрій шерсті Мерфі й щосили притис до себе пса, ніби хотів його втримати на цьому світі.

А втім, ніхто, навіть людина, яка любить тебе понад усе на світі, не спроможна зупинити смерть. Ми могли хіба що заспокоїти собаку, тихенько нашіптуючи у висячі вуха, і молитися, щоб йому не було боляче. Врешті-решт, ми зробили все, що могли, і невдовзі Мерфі востаннє хрипко втягнув повітря й затих.

Гоппо плакав, притулившись до його обм’яклого тіла. Я пробував стримати сльози, та вони котилися двома струмками по моїх щоках. Пізніше я навіть подумав, що того дня ми більше оплакували мертвого собаку, аніж брата Міккі. І це теж нам іще відгукнеться.

Нарешті ми зібралися з силами й понесли пса до будинку Гоппо. Тоді я вперше в житті торкався когось мертвого. Він був іще важчим, ніж доти, подумав я. Мертва вага. Ми несли собаку майже півгодини, а дорогою кілька людей навіть зупинялися, спостерігаючи за нами, але ніхто не запропонував своєї допомоги.

Ми поклали Мерфі на його кубельце в кухні.

— Що ти з ним робитимеш? — спитав я.

— Поховаю, — відказав Гоппо так, ніби це було очевидно.

— Сам?

— Мерфі був моїм псом.

Я не знав, що ще сказати, тому змовчав.

— Ти краще вертайся, — додав Гоппо. — На поминки.

Якась часточка мене відчувала, що варто було б залишитись і допомогти йому, але значно більше мені кортіло вшитися звідти.

— Добре.

Я розвернувся.

— Едді!

— Що?

— Коли я знайду того, хто це зробив, я його вб’ю.

Ніколи не забуду очей Гоппо, коли він це казав. Може, тому я не розповів йому про крейдяного чоловічка з собакою. Або про те, що Міккі так і не повернувся після того, як вибіг із церкви.

2016 рік

Я не назвав би себе алкоголіком. Як і не назвав би барахольником. Я просто чоловік, який полюбляє вряди-годи випити і колекціонує всяку всячину.

Я не випиваю щодня і зазвичай не приходжу до школи з похмілля. Хоча таке теж траплялося. На щастя, це не дійшло до нашого директора, але таки спричинило до дружньої поради колеги-учителя: «Еде, йди додому, прийми душ і купи собі ополіскувач для ротової порожнини. І в майбутньому всі пиятики влаштовуй на вихідних».

Правду кажучи, я п’ю більше і частіше, ніж це варто робити. Сьогодні я відчуваю нагальну потребу. Мені наче стискає горло. А губи такі сухі, що жодне облизування не зарадить. Мені не просто треба попити. Мені треба випити. Невеличкий граматичний нюанс, а яка велика розбіжність у намірах.

Я заходжу до супермаркету і в алкогольному відділі вибираю дві пляшки міцного червоного вина. Додаю ще пляшку хорошого віскі та неквапом кочу візок до каси самообслуговування. Перекидаюся кількома словами з жінкою біля касового апарата і складаю пляшки до автівки.

Я повертаюся додому перед шостою, витягаю старі вініли, котрі вже давненько не слухав, і наливаю собі перший келих вина.

Якраз тієї миті хтось грюкає вхідними дверима, аж здригаються свічники на камінній поличці, а мій по вінця наповнений келих починає загрозливо хитатися.

— Хлоє, це ти?

Це може бути тільки вона. Я замкнув двері й ніхто, крім неї, не має ключа. Одначе Хлоя ніколи не грюкає дверима. Вона радше безгучно прослизає всередину, як кіт або якийсь надприродний туман.

Я спрагло дивлюся на свій келих, а тоді, невдоволено зітхнувши, підводжусь і йду на кухню, де тепер уже чую, як вона голосно відчиняє й зачиняє холодильника і дзенькає посудом. Поміж цього шуму я розрізняю ще один звук. Непритаманний мешканцям цього дому.

Десь за хвилю до мене нарешті доходить. Хлоя плаче.

Не знаю, що робити зі сльозами. Я взагалі майже ніколи не плачу. Навіть на татовому похороні. Не люблю мокрі очі, розмазані шмарклі та скиглення. Сльози нікого не прикрашають. Та найгірше, коли плаче жінка. Її неодмінно треба втішати, а я не вмію цього робити.

Я затримуюся біля кухонних дверей. Тоді чую, як Хлоя каже:

— Хай тобі чорт, Еде. Так, я плачу. Або заходь і роби щось із цим, або йди до біса.

Я штовхаю двері. Хлоя сидить за кухонним столом. Перед нею стоїть пляшка джину і великий пивний кухоль. Без тоніка. Її волосся скуйовджене більше, ніж зазвичай, а чорна туш стікає по щоках.

— Навіть не питатиму, чи з тобою все добре…

— Правильне рішення. Бо ця пляшка джину може опинитись у твоїй сраці.

— Ти хочеш про це поговорити?

— Не дуже.

— Добре. — Я вичікувально стою біля столу. — Я можу тобі чимось допомогти?

— Сідай і випий зі мною.

Хоч це й було в моїх планах на сьогоднішній вечір, я не дуже люблю джин, але відчуваю, що її пропозиція обговоренню не підлягає. Я виймаю з шафки склянку і дозволяю Хлої налити мені від душі.

Тремтливою рукою вона підсуває склянку до мене. Припускаю, що сьогодні це в неї вже не перша склянка, не друга й навіть не третя. Дуже дивно. Хлоя любить повеселитися. Хлоя полюбляє трохи випити. Та ніколи раніше я не бачив її п’яною.

— Отож, — каже вона, трохи затинаючись, — як минув твій день?

— Я намагався заявити в поліцію про зникнення мого друга.

— І?

— Попри те що він учора не повернувся до готелю, не має гаманця та кредиток і не відповідає на дзвінки, мені сказали, що його не можуть офіційно оголосити зниклим, доки не мине двадцять чотири години.

— Не може бути.

— Таки може.

— Думаєш, із ним щось сталося?

Вона говорить зі щирим занепокоєнням.

Я надпиваю свій джин.

— Не знаю…

— Може, він повернувся додому?

— Можливо.

— То що ти будеш робити?

— Ну, напевно, завтра доведеться ще раз піти до відділку.

Хлоя пильно вивчає вміст свого кухля.

— Друзі, еге? Від них більше клопоту, ніж користі. Та принаймні з ними легше, ніж із родичами.

— Мабуть, — обережно погоджуюсь я.

— Ой, повір мені на слово. Друзів можна спекатись. А від родичів ти нікуди не дінешся. Вони завжди тут, десь поруч, виїдають тобі мозок.

Вона одним ковтком випиває джин і наливає собі нову порцію.

Раніше Хлоя не говорила про особисте, а сам я нічого не розпитував. Це як з дітьми. Якщо вони захочуть вам щось розповісти, вони розкажуть. А якщо їх випитувати, вони ще глибше заб’ються до своєї шкаралущі.

Та звісно ж, мені завжди було цікаво. Декотрий час я припускав, що вона оселилася зі мною через якісь прикрощі зі своїм хлопцем, можливо, через болючий розрив. Зрештою, є чимало студентських будиночків для спільного найму набагато ближче до її роботи, де вона могла б мешкати з людьми свого віку і життєвих поглядів.

Адже обрати великий моторошний будинок з дивним одиноким господарем може хіба що людина з таємницями, яка прагне усамітнення.

Утім, Хлоя ніколи про це не говорила, а я не наполягав — мабуть, боявся її відлякати. Знайти квартиранта для вільної кімнати — це одне, а відшукати людину, котра розділить з тобою самоту — це зовсім інше.

Я відсьорбую ще трохи джину — і бажання пити миттю зникає. Ніщо так не псує ідею напитися самому, як перспектива мати справу з другом, що хильнув зайвого.

— Ну, — кажу я, — важко буває і з родичами, і з друзями…

— Я твій друг, Еде?

Її питання заскочило мене зненацька. Хлоя дивиться на мене серйозним і трохи неуважним поглядом, її обличчя розслаблене, губи розкриті.

Я голосно ковтаю.

— Сподіваюся.

Вона усміхається.

— От і добре. Бо я ніколи не зроблю того, що може тебе скривдити. Я хочу, щоб ти це знав.

— Знаю, — кажу я, хоч насправді мало в це вірю. Люди можуть скривдити тебе навіть не усвідомлюючи, що вони роблять тобі боляче. Хлоя щодня вже самим своїм існуванням завдає мені трішки болю. Та я не скаржуся.

— Чудово. — Вона стискає мою долоню, і я насторожено дивлюся, як її очі знову наповнюються сльозами. Вона витирає їх рукою. — Боже, та я чортова ідіотка.

Вона робить іще один чималий ковток джину, а тоді каже:

— Я маю тобі дещо розказати…

Не люблю цих слів. Нічого доброго не віщує речення, яке починається такими словами. Це з тієї самої категорії, що й «Нам треба поговорити…».

— Хлоє, — починаю я.

Та мене рятує, у буквальному сенсі, дверний дзвінок. Хтось дзвонить у двері. Відвідувачі бувають у мене нечасто, та й ті ніколи не приходять без попередження.

— Хто це там у біса приперся? — питає Хлоя зі звичною гостинністю та оптимізмом.

— Не знаю.

Я втомлено човгаю до дверей і відчиняю їх. На порозі стоять двоє чоловіків у сірих костюмах. Вони ще не встигають розкрити рота, а я вже знаю, що вони з поліції. Є у них щось «поліційне». Зморені обличчя. Неохайні стрижки. Дешеві черевики.

— Містер Адамс? — питає вищий із них, темноволосий.

— Так.

— Я детектив Фернісс. Це сержант Денкс. Сьогодні ви приходили до відділку написати заяву про зникнення вашого друга Міка Купера?

— Я хотів. Але мені сказали, що його поки не можуть визнати офіційно зниклим.

— Так. Просимо вибачення, — каже нижчий поліціянт, лисий. — Чи можемо ми зайти до будинку?

Я хотів був запитати навіщо, та оскільки вони все одно зайдуть, не бачу в цьому потреби. Я відступаю.

— Звісно.

Вони минають мене і заходять у коридор. Я зачиняю двері.

— Сюди, будь ласка.

Хтозна-чому я веду їх на кухню. І тільки побачивши Хлою, розумію, що це, мабуть, не найкраща ідея. Вона досі одягнена у свій «вихідний» одяг, що складається з обтислої майки з черепами, коротесенької спандексової спідниці, сітчастих колготок і армійських черевиків.

Вона підводить очі на полісменів.

— О-о-о, компанія. Як мило.

— Це Хлоя, моя квартирантка. І подруга.

Обоє поліціянти як справжні професіонали навіть бровою не повели, але я можу собі уявити, що вони подумали. Старший чоловік і гарненька молода дівчина, яка живе в його будинку. Або я з нею сплю, або я старий жалюгідний розпусник. Прикро, але мені більше пасує другий варіант.

— Чи можу я вам щось запропонувати? — питаю я. — Чай, каву?

— Джин? — Хлоя підіймає вгору пляшку.

— Боюся, міс, ми зараз при виконанні, — відповідає Фернісс.

— Е-е-е, ну тоді прошу сідати, — кажу я.

Поліціянти перезирнулися.

— Правду кажучи, містере Адамс, мені здається, що буде краще поговорити з вами наодинці.

Я дивлюся на Хлою.

— Якщо ти не проти?

— Ну що ж, тоді відкланяюся. — Вона бере пляшку і свого кухля. — Якщо раптом знадоблюсь, я буду в сусідній кімнаті.

Вона спідлоба зиркає на обох полісменів і неквапом виходить із кухні.

Вони сідають, совгаючи стільцями, а я збентежено спираюся на краєчок стола.

— Чи можу я дізнатись, у чому конкретно справа? Я вже розповів черговому сержантові усе, що мені відомо.

— Розумію, вам доведеться знову повторити нещодавні свідчення, та чи не могли б ви ще раз усе розказати, з усіма подробицями?

Денкс виймає ручку.

— Ну, Міккі пішов від мене вчора ввечері.

— Перепрошую, чи могли б ви розповісти детальніше? Чому він до вас приходив? Наскільки нам відомо, він мешкає в Оксфорді, правильно?

— Ми з ним давні друзі. Він приїхав до Андербері й захотів зі мною зустрітися.

— Наскільки давні?

— Ми товаришували в дитинстві.

— І ви постійно підтримували зв’язок?

— Не дуже. Та іноді приємно згадати минуле.

Обидва кивають.

— Отже, він прийшов на вечерю.

— О котрій це було?

— Близько пів на восьму.

— Він приїхав автомобілем?

— Ні, прийшов. Готель, у якому він зупинився, розташовано неподалік, і припускаю, що він планував трохи випити.

— Скільки, на вашу думку, він випив?

— Ну… — Я замислююся про порожні пляшки від пива у смітнику. — Самі знаєте, як воно буває. Ви їсте, розмовляєте… десь шість чи сім пляшок пива.

— Я б сказав, немало.

— Напевно.

— Коли він пішов, у якому він був стані, на ваш погляд?

— Він тримався на ногах і начебто не затинався, але я сказав би, що він добряче випив.

— І ви відпустили його самого вертатися до готелю?

— Я пропонував йому викликати таксі, але він відповів, що невеличка прогулянка допоможе йому трохи протверезіти.

— Зрозуміло. То коли, ви кажете, він пішов?

— О десятій, можливо, о пів на одинадцяту. Ще не було дуже пізно.

— Того вечора ви його більше не бачили?

— Ні.

— Ви віддали його гаманець черговому сержантові?

І це було збіса непросто зробити. Вона хотіла, щоб я залишив його в себе, та я наполіг.

— Так.

— Де ви його взяли?

— Напевно, Міккі забув його, коли йшов.

— І ви не намагалися повернути його ще ввечері?

— Я дізнався про гаманець лише наступного дня. Хлоя знайшла його і зателефонувала мені.

— О котрій це було годині?

— Близько полудня. Я намагався додзвонитися до Міккі, щоб сказати йому про забутий гаманець, але він не відповідав.

Поліціянт щось занотовує.

— І після того ви подалися до готелю перевірити, чи з вашим другом усе гаразд?

— Так. Там мені сказали, що вночі він не повертався. Тоді я вирішив піти в поліцію.

Обидва знову кивають. Потім Фернісс питає:

— Яким був ваш друг того вечора?

— Е-е-е… нормальним.

— Він був у доброму гуморі?

— Начебто.

— Якою була мета його візиту?

— Чи можу я запитати, який стосунок це має до справи?

— Ви стільки років не спілкувались, і зненацька він хоче з вами зустрітися. Трохи дивно, вам так не здається?

— Люди дивні, як каже Джим Моррісон[14].

Обидвоє дивляться на мене, здійнявши брови. Одразу видно, що не фанати класичної рок-музики.

— Послухайте, — кажу я, — це просто дружній візит. Ми обговорювали різні теми, здебільшого те, чим зараз займаємося. Роботу. Нічого важливого. А тепер скажіть мені, будь ласка, до чого всі ці питання? З Міккі щось трапилося?

Здається, вони якийсь час обмірковують моє питання, а тоді Денкс закриває свого записника.

— Сьогодні було знайдене тіло, яке відповідає опису вашого друга Міккі Купера.

Тіло. Міккі. Я намагаюся проковтнути цю інформацію. Вона стає мені поперек горла. Я не можу говорити. Мені важко дихати.

— Сер, з вами все гаразд?

— Я… Я не знаю. Я шокований. Що сталося?

— Ми витягли його тіло з річки.

«Закладаюся, що він весь роздутий і зелений, а риби виїли йому очі».

— Міккі втопився?

— Ми досі намагаємося з’ясувати точні обставини смерті вашого друга.

— Якщо він упав у річку, що тут з’ясовувати?

Вони крадькома обмінюються поглядами.

— Парк «Олд Медовз» розташовується в протилежному напрямку від готелю вашого друга, чи не так?

— Ну, так.

— То що він там робив?

— Може, вирішив трохи прогулятись, аби протверезіти. А може, збився зі шляху.

— Усе можливо.

Це прозвучало скептично.

— Ви думаєте, що смерть Міккі — не просто нещасний випадок?

— Навпаки, я впевнений, що це найімовірніше пояснення. Однак мусимо перевірити й інші варіанти.

— Які, наприклад?

— Можливо, ви знаєте когось, хто хотів би зашкодити Міккі?

Відчуваю, як починає пульсувати скроня. Чи знаю я когось, хто хотів би зашкодити Міккі? Що ж, думаю, щонайменше одна людина знайдеться, але навряд чи їй до снаги розгулювати вночі парком і штовхати Міккі в річку.

— Ні, не знаю, — і трохи впевненішим голосом додаю: — Андербері — тихе містечко. Не можу уявити, хто міг би скривдити Міккі.

Обидва полісмени кивають.

— Упевнений, що ви маєте цілковиту слушність. Швидше за все, це дуже прикрий і трагічний нещасний випадок.

Як і те, що сталося з його братом, спадає мені на думку. Прикрий, трагічний і якийсь аж надто випадковий нещасний випадок.

— Нам дуже шкода, що змушені повідомити вам такі новини, містере Адамс.

— Усе гаразд. Це ваша робота.

Вони відсувають стільці. Я підводжуся провести їх до дверей.

— І ще одне.

Звісно. Завжди є «ще одне».

— Так?

— Ми знайшли у вашого друга доволі незвичний предмет. Можливо, ви зможете пояснити, що це таке?

— Спробую.

Фернісс виймає з кишені прозорий пластиковий пакет і кладе його на стіл.

Усередині я бачу клаптик паперу з намальованим на ньому чоловічком-вішальником і один шматок білої крейди.

1986 рік

— Ех ти, маловірна.

Так іноді полюбляв казати тато, коли мама не вірила, що він може щось зробити. Напевно, то був якийсь їхній «секретний» жарт, бо мама завжди по-змовницьки на нього дивилася й відповідала: «Ні, я взагалі безвірна». І обоє починали сміятися.

Гадаю, тут ішлося про те, що мої батьки не були релігійними людьми й не соромилися цього визнавати. Мабуть, тому дехто з містян вважав їх трохи підозрілими й тому так багато людей підтримували отця Мартіна в його протестах проти клініки. Навіть ті, хто розділяв погляди мами, не хотіли відкрито про це заявляти, бо це мало б такий вигляд, ніби вони суперечать Богу абощо.

Тієї осені мама схудла і постаріла. До цього часу я ніколи не замислювався про те, що мої батьки були старшими за батьків моїх однолітків (у десять років усі ті, кому за двадцять, здаються тобі стародавніми). Мама народила мене в тридцять шість і на той час їй уже стукнуло майже п’ятдесят.

Частково до цього спричинила її напружена і важка робота. Здавалося, кожного вечора вона приходила додому все пізніше, тому тато був змушений готувати вечерю, яка завше мала цікавий смак, хоч іноді її зовсім неможливо було їсти. Та найбільше клопотів — так припускав я — їй завдавали протестувальники, які щодня товпилися біля входу до клініки. Тепер їх було близько двадцяти. Крім того, їхні плакати я бачив у вітринах кількох крамниць:

«ОБИРАЙТЕ ЖИТТЯ». «ЗУПИНІТЬ УБИВСТВА».

«СКАЖІТЬ «НІ» ЗАКОННОМУ ВБИВСТВУ».

«ПРИЄДНУЙТЕСЬ ДО АНДЕРБЕРЗЬКИХ ЯНГОЛІВ».

Вони, ці протестувальники, називали себе «Андерберзькими Янголами». Я підозрював, що таку назву вигадав отець Мартін. Вони нічим не були схожі на янголів. Я уявляв собі янголів безтурботними і спокійними. А ті протестувальники мали розчервонілі злостиві пики, кричали і бризкали слиною. Озираючись назад, я розумію, що вони, як і будь-які інші радикали, вірили в те, що чинять правильно й це все задля якоїсь вищої мети. І вірили так щиро, що були ладні на все, навіть найгірше, аби досягнути своєї мети.

Під ту пору вже був жовтень. Літо зібрало свої пляжні рушники, відерця й лопатки і заховало їх подалі до наступного року. Дзвоники фургончиків, які торгували морозивом, теж поступово зникли з вулиць, а замість них тепер тріскали і бахкали підпільно придбані ракети, пахло стиглими плодами, барбекю та їдким димом багать.

Міккі гуляв з нами нечасто. Він дуже змінився після смерті свого брата. А може, це ми не знали, як поводитися з ним після того, що сталося. Він став холодним і непривітним. Він завжди полюбляв глузувати з інших, а тепер його кпини стали ще в’їдливіші. І він мав вигляд теж інакший. Міккі підріс (хоча й ніколи не був високим), його риси загострилися, а ще йому зняли пластинки. Виходило, що він більше не був Металевим Міккі, нашим другом. Ураз він став Міккі Купером, братом Шона Купера.

Навіть якщо ми й почувалися поряд із ним трохи ніяково, вони з Гоппо, здавалося, насилу ладнали. Між ними наростала ворожнеча, яка час від часу поволі вщухала, але в будь-яку мить могла враз перерости у величезну сварку. Зрештою так і сталося. Того дня, коли ми зібралися розвіяти за вітром попіл Мерфі.

Гоппо так його й не поховав. Його мама відвезла тіло Мерфі до ветеринара на кремацію. Гоппо якийсь час зберігав той попіл, а тоді вирішив, що хоче віднести його на місце в парку, де Мерфі лежав і зробив свій останній подих.

Ми домовились об одинадцятій зустрітися на дитячому майданчику. Ми сиділи, зіщулившись, у своїх пальтах і шарфах, на обертовій каруселі, а Гоппо притискав до себе коробочку з попелом Мерфі. Ранок був холодний. Такий холодний, що кусав за пальці навіть у рукавицях і без упину щипав за обличчя. Через це, а також тому, що ми зібралися з такої невеселої нагоди, настрій у всіх був кепський. Коли надійшов Міккі, спізнившись на п’ятнадцять хвилин, Гоппо аж зістрибнув з каруселі.

— Де ти був?

Міккі стенув плечима.

— Мав деякі справи. Тепер, коли вдома тільки я, мама дає мені більше роботи, — сказав він у звичній агресивній манері.

Це звучить жорстоко, але все, що він казав, відтепер зводилося до смерті його брата. Так, ми знали, що це велика трагедія і все таке, але нам уже набридло, що він постійно, ледь не кожної хвилини, про це нагадував.

Я побачив, що Гоппо трохи напружився, а тоді відступив.

— Добре, що ти прийшов, — сказав він тоном, який мав би їх примирити. Як Гоппо завжди чинив. Але того ранку Міккі не мав наміру миритися.

— Я взагалі не розумію, до чого такі церемонії. Це ж просто дурний пес.

Я майже відчував, як між ними потріскувало повітря.

— Мерфі був не простим псом.

— Та невже? А що він умів робити? Говорити чи показувати фокуси?

Міккі навмисне дратував Гоппо. Ми всі це розуміли, і Гоппо теж. Та навіть якщо ви розумієте, що хтось навмисне пробує вас розлютити, це зовсім не означає, що ви зможете себе стримати. Хоча Гоппо дуже старався.

— Він був моїм псом і багато для мене означав.

— Справді? Мій брат теж чимало для мене значив.

Гладкий Ґев зліз із каруселі.

— Добре, ми знаємо. Та це зовсім інше.

— Аякже, ви всі так переймаєтеся тим, що здох якийсь дурнуватий пес, але вам усім начхати на те, що помер мій брат.

Ми всі витріщилися на нього. Ніхто не знав, що відповісти. У певному сенсі він казав правду.

— От бачите, ви навіть не можете нічого про нього сказати, зате ми зібралися тут через якусь дурну паршиву та блохасту дворнягу.

— Забери свої слова назад, — сказав Гоппо.

— Або що? — Міккі вишкірився й підступив до Гоппо. Гоппо був значно вищим і сильнішим за Міккі. Але в очах Купера горіло якесь шалене світло. Як і в його брата. Не варто битися з шаленцями. Шаленці завжди перемагають.

— Він був дурною та паршивою блохастою дворнягою, яка постійно срала під себе і нестерпно смерділа. Та й узагалі він би довго не протягнув. Певно, хтось позбавив його такого нікчемного життя.

Я бачив, що Гоппо стиснув кулаки, проте все одно не вірив, що він таки вдарить Міккі, але Міккі сам кинувся до нього і вибив з його руки коробку. Вона упала на бетон дитячого майданчика, розкрилась, і попіл хмаркою здійнявся вгору.

Міккі копнув коробку ногою.

— Дурний, дохлий і смердючий старий пес.

Якраз тієї миті Гоппо кинувся на нього з дивним хрипким криком. Обоє повалилися на землю і протягом кількох секунд борюкалися, розмахуючи кулаками, у сірому попелі, що колись був Мерфі.

Потім утрутився Гладкий Ґев і спробував їх розборонити. Ми з Ніккі поквапилися за ним. Якось нам удалося-таки відтягти їх одне від одного. Гладкий Ґев тримав Міккі. Я намагався втримати Гоппо, та він вивільнився з моїх рук.

— Та що з тобою в біса коїться? — крикнув він Міккі.

— Мій брат помер, чи ти забув? — Міккі обвів нас поглядом. — Може, ви всі вже забули?

Він витер носа, з якого тоненькою цівкою витікала кров.

— Ні, — сказав я. — Ми не забули. Ми просто хочемо знову бути друзями.

— Друзями? Аякже. — Із глузливою посмішкою він повернувся до Гоппо. — Хочеш знати, хто прикінчив твого дурнуватого пса? Це зробив я. Щоб ти теж відчув, як це — втратити того, кого любиш. Може, вам усім треба відчути таке на власній шкурі.

Гоппо загорлав. Він відштовхнув мене і щосили замахнувся кулаком у Міккі.

Я не знаю, що було далі. Чи то Міккі ухилився, чи, може, Ніккі хотіла їх розборонити, але пригадую, що обернувся й побачив Ніккі на землі. Вона притискала руки до обличчя. Хтозна-як у загальній метушні кулак Гоппо з розгону поцілив їй в око.

— Ти придурок! — крикнула вона. — Ти дурний ідіотський придурок!

Не певен, до кого саме вона зверталася — до Гоппо чи до Міккі, та, зрештою, тієї хвилини це було не настільки важливо.

Обличчя Гоппо з розгніваного вмить зробилося переляканим.

— Вибач. Вибач.

Ми з Гладким Ґевом кинулися допомагати їй підвестися. Ніккі, трохи похитуючись, відмахнулась від наших рук.

— Усе добре.

Одначе це було зовсім не так. Її око вже підпухло, і навколо наливався фіолетовий синець. Навіть тоді я розумів, що це дуже погано. А ще я розлютився. Я був такий злий, як ніколи. Все це через Міккі. Тієї миті, хоч я й не умів битися, мені страшенно, мабуть, не менше, ніж Гоппо, кортіло йому вмазати. Проте я не дістав такої нагоди.

Поки ми допомагали Ніккі підвестися, а Гладкий Ґев торохтів, що краще їй зайти до нього додому і прикласти до ока заморожений горох, Міккі кудись зник.

Як з’ясувалося пізніше, він нам збрехав. Ветеринар сказав, що собака отруївся щонайменше за добу до похорону, може, й раніше. Міккі не вбивав Мерфі. Та це нічого не змінювало. Сама присутність Міккі отруювала життя всім, хто його оточував.

Заморожений горох трохи допоміг зняти набряк, проте око Ніккі все одно мало кепський вигляд. Я дуже сподівався, що вдома їй за це не перепаде. Переконував себе, що вона вигадає якусь історію для батька і все минеться. Та я помилявся.

Увечері, якраз тоді, коли тато готував вечерю, хтось почав гупати в наші двері. Мама ще була на роботі, тому тато, витерши руки об штани, закотив очі й рушив до дверей. На порозі стояв отець Мартін. Він був одягнений у своє «робоче» вбрання і мав невеликого чорного капелюха. Він ніби зійшов із фотографії минулого століття. Священик здавався не на жарт розгніваним. Я завмер у коридорі.

— Я можу вам чимось допомогти? — запитав тато таким тоном, ніби йому понад усе на світі не хотілося цього робити.

— Можете. Тримайте свого сина подалі від моєї доньки.

— Перепрошую?

— У моєї доньки підбите око, і все це через вашого сина і його банду малолітніх хуліганів.

Я ледь не бовкнув, що це насправді не моя банда. Та з іншого боку, я навіть пишався, що він так сказав.

Тато обернувся.

— Еде?

Я ніяково поплентався до дверей. Мої щоки палали.

— Це сталося випадково.

Батько глянув на отця Мартіна.

— Якщо мій син каже, що це сталося випадково, я йому вірю.

Обидва чоловіки міряли одне одного поглядами. Відтак отець Мартін криво посміхнувся.

— Іншого я й не чекав. Яблуко від гнилої яблуні недалеко падає. «Диявол вам батьком, тож волите за волею батька вашого чинити. Коли говорить брехню, зо свого говорить, бо він брехун і батько лжі»[15].

— Можете проповідувати, скільки хочете, отче, — сказав тато. — Але всі знають, що ви самі не дотримуєтеся Біблії.

— Що ви хочете цим сказати?

— Це не вперше у вашої доньки синець, хіба ні?

— Це наклеп, містере Адамс.

— Невже? — тато підступив на крок. Я втішено помітив, що отця Мартіна легенько пересмикнуло. — «Нічого бо нема захованого, що б не стало явним, ані нічого тайного, що б не стало знаним і на яв не вийшло»[16]. — Тато і собі криво посміхнувся. — Ваша церква не зможе захищати вас довіку, отче. А тепер забирайтеся до бісової матері з мого ґанку, доки я не викликав поліцію.

Я ще встиг побачити, як отець Мартін розтулив рота, а потім тато захряснув двері прямісінько в нього перед носом.

Мої груди розпирало з гордощів. Мій батько переміг. Він поставив священика на місце.

— Дякую, тату. Це було круто. Я не знав, що ти знаєш такі слівця з Біблії.

— Недільна школа… Дещо таки закарбувалося в пам’яті.

— Це справді сталося випадково.

— Я вірю тобі, Едді, але…

Ні, подумав я. Ніяких «але». «Але» — це завжди погано, а це «але», я відчував, мало бути препоганим. «Але», як одного разу зауважив Гладкий Ґев, це те саме, що «дати по яйцях гарному дню».

Тато зітхнув.

— Послухай, Едді. Може, тобі справді краще поки що не бачитися з Ніккі, принаймні якийсь час.

— Вона моя подруга.

— У тебе є й інші друзі. Ґевін, Девід, Міккі.

— Тільки не Міккі.

— Чому? Ви посварилися?

Я нічого не відповів.

Тато схилився й поклав руку мені на плече. Він робив так тільки тоді, коли йшлося про щось серйозне.

— Я не кажу, що ти взагалі не можеш дружити з Ніккі, але зараз, коли все так ускладнилося, та й отець Мартін… скажімо так, він не дуже хороша людина.

— І що з того?

— Може, тобі дійсно краще триматися від нього подалі?

— Ні! — Я відсмикнув плече.

— Едді…

— Не краще. Ти не розумієш. Ти нічого не розумієш!

Я знав, що це по-дитячому і геть безглуздо, та все одно розвернувся й побіг нагору.

— Вечеря готова…

— Я не голодний.

Я збрехав. Мій живіт бурчав, але я не міг їсти. Усе пішло шкереберть. Увесь мій світ — а в дитинстві твій світ — це твої друзі — тріщав по швах.

Я відсунув комод і витяг з підлоги кілька дошок. Я перебрав те, що було сховане всередині, і взяв невелику пачку кольорової крейди. Витяг шматок білої і почав безтямно черкати нею по підлозі, знову, знову і знову.

— Едді.

Тато постукав у двері.

Я завмер.

— Іти геть.

— Едді, послухай. Я не збираюся забороняти тобі бачитися з Ніккі…

Я чекав із крейдою в руці.

— …я лише прошу тебе, гаразд? Заради мене і твоєї мами.

Просити — гірше, ніж вимагати, і тато про це знав. Я стиснув шматок крейди і вона розкришилася в моїй долоні.

— Що скажеш?

Я нічого не відповів. Не міг. Було таке відчуття, що всі слова застрягли в горлі й хотіли мене задушити. Нарешті я почув, як тато, важко крокуючи, почав спускатися. Я глянув на свої малюнки. Білі крейдяні чоловічки, нашкрябані моєю нестямною рукою. Раптом усередині щось стислося. Я швиденько взявся витирати їх рукавом, аж доки на підлозі залишилися тільки білі розводи.

Трохи пізніше того самого вечора в наше вікно полетіла цеглина. На щастя, я був у своїй кімнаті, а мама з татом їли запізнілу вечерю на кухні, бо якби вони о тій порі були у вітальні, їх могло б поранити скалками розбитого скла чи ще щось гірше. А так цеглина залишила чималу дірку в нашому вікні й розбила телевізор, але ніхто не постраждав.

Цілком очікувано, до цеглини канцелярською ґумкою було прикріплено маленьку записку. Тоді мама не сказала мені, що там було написано. Либонь, вона думала, що це може налякати або засмутити мене. Пізніше вона зізналася, що в записці було: «Припини вбивати дітей, інакше твоя сім’я буде наступною».

До нас знову приходила поліція. А ще приходив якийсь чоловік і прибив до вікна дерев’яну дошку. Після того я чув, як мама з татом сварились у вітальні. Вони думали, що я вже пішов спати, а я принишк на сходах, дослухаючись, і мені було навіть трохи лячно. Мама з татом ніколи не сварилися. Так, іноді вони могли гиркнути одне на одного, але жодного разу не сварилися так нестримно і так голосно.

— Так далі не можна, — сказав тато лютим і якимось засмученим голосом.

— Так — це як? — знервовано озвалась мама.

— Ти знаєш, про що я. Досить того, що ти працюєш допізна, досить того, що ці схиблені євангелісти тероризують жінок біля твоєї клініки, а тепер ще й це: погрози твоїй родині.

— Ти ж знаєш, що вони просто хочуть нас залякати, і ми не будемо їм піддаватися.

— Це інше. Це особисті погрози.

— Лише погрози. Таке вже було раніше. Врешті-решт, колись їм це набридне. Вони перекинуться на якусь іншу богоугодну справу. З часом усе це вщухне. От побачиш.

Хоч тієї миті я його не бачив, та уявив, як тато скрушно похитав головою і взявся міряти кроками кімнату, як він завжди робив, коли щось його засмучувало.

— Думаю, ти помиляєшся, і я не хочу йти на такий ризик.

— То як, по-твоєму, я маю вчинити? Покинути свою роботу? Свою професію? Сидіти вдома і вмирати з нудьги, поки ми зводитимемо кінці з кінцями на зарплатню позаштатного автора журнальних статей?

— Це несправедливо.

— Знаю. Вибач.

— Чому ми не можемо повернутися? До Саутгемптона? Нехай хтось інший візьме на себе клініку в Андербері.

— То був мій проект. Моя дити… — Вона затнулася. — Мій шанс проявити себе.

— У чому? Стати об’єктом нападок тих божевільних?

Обоє на мить замовкають.

— Я не залишу своєї роботи й цієї клініки. Навіть не проси.

— А як же Едді?

— З ним усе гаразд.

— Справді? Звідки тобі знати, якщо останнім часом ти майже його не бачиш?

— Ти хочеш сказати, що з ним не все добре?

— Я лише кажу, що ці всі події — бійка на вечірці Ґевіна, те, що сталося з хлопцем Куперів, пес Гопкінса… Йому й так не бракувало переживань. Ми завжди прагнули, щоб він зростав у любові та безпеці, і я не хочу, щоб усе це йому зашкодило.

— Якби я бодай на хвилю засумнівалась у безпеці Едді…

— Що тоді? Ти б звільнилася? — татів голос був дивний. Якийсь похмурий і гіркий.

— Я зроблю все, щоб захистити свою родину, але безпека моєї сім’ї та продовження моєї роботи не є взаємовиключними.

— Сподіваймося, що ні.

Я почув, як відчинилися двері вітальні й зашурхотів одяг.

— Куди ти йдеш? — спитала мама.

— Прогуляюся.

Вхідні двері грюкають так сильно, що здригаються поручні, а зі сходового майданчика наді мною відпадає маленький кавалок тиньки.

Певно, татова прогулянка була тривалою, бо я не чув, коли він повернувся. Мабуть, я заснув. Та я почув дещо інше, чого не чув ніколи раніше. Моя мама плакала.

2016 рік

Я сідаю на лаві неподалік виходу з церкви. Як я й думав, усередині нікого немає. У наш час люди знайшли собі інші місця для поклоніння. Бари й торгові центри, телевізор і віртуальні онлайнові світи. Кому потрібне слово Боже, коли слово якоїсь зірки реаліті-шоу важить не менше.

Я не був у церкві святого Томи від дня похорону Шона Купера, хоча й минав її безліч разів. Це химерна стара будівля. Не така велика і грандіозна, як андерберзький собор, проте все одно доволі чарівна. Я люблю відвідувати старі церкви, але радше для того, щоб оглянути їх, аніж молитися. Нинішній день винятковий, хоч я й не прийшов сюди молитися. Я й сам не знаю, чого сюди прийшов.

Святий Тома великодушно дивиться на мене з величезного вітражного вікна. Святий покровитель хто його знає чого? Чомусь я уявляю його собі крутим хлопцем. Не таким нудним, як святі Марія чи Матей. Таким собі гіпстером. Навіть бороди знов увійшли в моду.

Я міркую над тим, чи мусять святі проводити безгрішне життя, чи можуть грішити скільки заманеться, а потім здійснити кілька чудес, і таки залишаться святими? Схоже, на цьому й ґрунтується вся релігія. Можна вбивати, ґвалтувати і кривдити, але всі гріхи буде прощено, варто тільки покаятися. Я завжди вважав це трохи несправедливим. Та, зрештою, Бог, як і життя, несправедливий.

Тим паче, як зауважив сам пан Христос, хто з нас не без гріха? Більшість із нас колись робили щось лихе, щось таке, що хотілося б повернути назад, щось таке, про що потім шкодували. Ми всі припускаємося помилок. У кожному з нас поєднується добро і зло. Та хіба може один жахливий вчинок перекреслити всі добрі справи? Чи, можливо, є такі жахливі діяння, що їх не годні спокутувати жодні добрі діла?

Я думаю про містера Геллорана. Про його красиві картини, про те, як він урятував життя Вальсовій Дівчині, та про те, як він — у певному сенсі — врятував і мого батька.

Хай що він робив після того, я не вірю, що він був поганою людиною. Так само, як і Міккі не був поганою дитиною. Принаймні не завжди. Так, іноді він поводився як останній гівнюк, і я не впевнений, що мені подобалася його доросла версія, та невже хтось ненавидів його настільки, що зважився вбити?

Я дивлюся на святого Тому. Щось від нього обмаль допомоги. Я не відчуваю жодного божественного натхнення. Я зітхаю. Напевно, я шукаю те, чого немає. Найімовірніше, смерть Міккі — це просто трагічний нещасний випадок, а малюнок і крейда — лише прикра випадковість. Мабуть, якийсь підступний троль дізнався наші адреси і вирішив з нас познущатися. Після візиту поліції я постійно намагаюся себе в цьому переконати.

Уся прикрість у тому, що їм це вдалося. Вони відчинили мою коробку. Ту саму, котру я замкнув на величезний навісний замок і заховав до найдальших закамарків своєї свідомості. А якщо вже відімкнути ту Едову коробку, її, подібно до скриньки Пандори, збіса важко знову закрити. Гірше того, на її дні лежить зовсім не надія. А відчуття провини.

Є одна пісня якогось фолк-панк виконавця на ім’я Френк Тернер, яку я почув завдяки Хлої — вона її часто прослуховує, і я вже сам до неї звик. У приспіві він каже: «Нікого не пам’ятатимуть за те, чого він не робив».

Утім, це не зовсім так. Моє життя постійно визначалося тим, чого я не зробив. Тим, чого я не сказав. Гадаю, це можна сказати про багатьох людей. Не завжди нас творять наші досягнення, часто це те, чого ми не робимо. Я не кажу про брехню. Це радше правда, про яку ми не говоримо.

Коли поліція показала мені малюнок, я мав би щось сказати, мав би принести і показати їм схожий малюнок, якого одержав я. Але я цього не зробив. Я досі не розумію чому, як і достеменно не можу сказати, чому ніколи не зізнавався про речі, які знав чи робив упродовж усіх цих років.

Я навіть не знаю, як реагувати на смерть Міккі. Щоразу, як намагаюсь уявити його в дорослому віці, я бачу юного дванадцятирічного Міккі з повним залізяччя ротом і глузливим вогником в очах. Та він усе одно був моїм другом. А тепер його немає. Він більше не частинка моїх спогадів, він відійшов у небуття.

Я підводжусь і прощаюся зі святим Томою. Уже повертаючись до виходу, я помічаю якийсь рух. Священик. Повновида білява жіночка, яка полюбляє носити зі священицьким одягом уґи. Я бачив її в місті. Доволі приємна, як на жінку-священика.

Вона осміхається:

— Ви знайшли те, що шукали?

Можливо, церква в наш час більшою мірою схожа на торговий центр, аніж я собі уявляв. Шкода, але мій кошик залишається порожнім.

— Поки що не знайшов, — кажу я.

Я повертаюсь і бачу, що мамина автівка стоїть біля будинку. Дідько. Аж тут пригадую нашу розмову про Пушинку, також відому як Ганнібал Лектер котячого світу. Я штовхаю вхідні двері, вішаю пальто на поруччя сходів і йду до кухні.

Мама сидить за столом, а Пушинка — дякувати Богу — у переносному кошику біля її ніг. Хлоя стоїть коло стільниці з кухонними шафками і варить каву. Вона одягнена доволі скромно, як для Хлої, у мішкувату кофтину, леґінси і смугасті шкарпетки.

Попри це я все одно відчуваю, що мама випромінює ауру невдоволення. Їй не подобається Хлоя. Та я на це й не сподівався. Ніккі їй теж ніколи не подобалась. Є такі дівчата, котрі ніколи не сподобаються моїй мамі, і це, звісно ж, саме той тип дівчат, у яких я закохуюся по самі вуха.

— Еде… Нарешті, — каже мама. — Де ти був?

— Я… е-е-е… вирішив трохи прогулятися.

До мене обертається Хлоя.

— І ти навіть не подумав повідомити мене про візит своєї мами?

Обоє свердлять мене очима. Таке враження, ніби це я винен у тому, що вони на дух одна одну не терплять.

— Вибачте, — кажу я. — Я згубив лік часу.

Хлоя звучно опускає чашку перед моєю мамою і кидає мені:

— Звари собі кави. А я в душ.

Вона виходить із кухні, мама переводить погляд на мене.

— Яка мила дівчина. Не можу уявити, чому в неї немає хлопця.

Я підходжу до кавоварки.

— Може, вона дуже перебірлива.

— Як скажеш.

Я ще не встигаю нічого відповісти, як вона додає:

— Маєш жахливий вигляд.

Я сідаю.

— Дякую. Вчора ввечері я отримав погані новини.

— Справді?

Я якомога стисліше переказую події останньої доби.

Мама потягує каву.

— Як це все сумно. Особливо коли пригадуєш, як помер його брат.

Я теж про це думав. Багато думав.

— Доля іноді буває жорстокою, — каже мама. — Знаєш, чомусь мене це зовсім не дивує.

— Не дивує?

— Ну, мені завжди здавалося, що Міккі не дуже таланило в житті. Спершу його брат. Потім та жахлива аварія з Ґевіном.

— То була його провина, — обурено заперечую я. — Він був за кермом. А Ґев через нього опинився в інвалідному візку.

— І з такою провиною тяжко жити, його напевне мучило сумління.

Я роздратовано витріщаюся на неї. Мама завжди полюбляє дивитися на речі з протилежної позиції, та це навіть добре, поки не зачіпає тебе, твоїх друзів чи твої переконання.

— Щось я не помітив, щоб йому було важко в житті, особливо в такій дорогій сорочці й з такими блискучими відбіленими зубами.

Мама проігнорувала мої слова, як вона завжди чинила ще тоді, коли я хлопчаком говорив щось таке, що, на її думку, навіть не заслуговувало на коментар.

— Він хотів написати книжку, — кажу я.

Вона опускає чашку на стіл, її обличчя набуває занепокоєного виразу.

— Про те, що сталося, коли ви були дітьми?

Я киваю.

— Він хотів, щоб я йому в цьому допоміг.

— І що ти йому відповів?

— Сказав, що подумаю.

— Он як.

— Це ще не все. Він сказав, що знає, хто насправді її вбив.

Мама дивиться на мене своїми великими карими очима. Навіть у сімдесят вісім вони досі проникливі та ясні.

— Ти йому повірив?

— Не знаю. Можливо.

— Він говорив іще щось про ті події?

— Начебто ні. А чому ти питаєш?

— Просто цікаво.

Однак мама ніколи не питає про щось просто з цікавості. Мама ніколи не питає просто так.

— У чому річ, мамо?

Вона вагається.

— Ма-а-а-мо!

Вона кладе свою холодну зморщену долоню на мою.

— Не зважай. Мені шкода, що так сталося з Міккі. Я знаю, що ви впродовж багатьох років не бачилися, проте колись ви були друзями. Ти напевно дуже засмучений.

Я хочу щось заперечити, аж тут двері до кухні відчиняються й заходить Хлоя.

— Хочу долити собі кави, — каже вона, підіймаючи свою філіжанку. — Я вам не заважаю?

Я зиркаю на маму.

— Ні, — відповідає вона. — Зовсім ні. Я вже збиралася йти.

Перед виходом мама залишає кілька величеньких пакунків, які, вочевидь, життєво необхідні для комфорту і гарного самопочуття Пушинки.

Згадуючи попередні відвідини Пушинки, я припустив, що все, чого вона потребувала для комфорту і гарного самопочуття, — це пташенята й мишенята, яких вона потрошила, зазвичай на моєму ліжку, доки я мучився від похмілля, або на кухонному столі, коли я їв.

Я випускаю кицьку з кошика, і ми підозріливо дивимось одне на одного, а тоді вона застрибує до Хлої на коліна й по-котячому самовдоволено потягується.

Я проти жорстокого поводження з тваринами, але для Пушинки можу зробити виняток.

Я залишаю цю парочку, що примостилася на канапі та вдоволено муркоче (не певен, хто муркоче більше — Хлоя чи Пушинка), а сам підіймаюся до свого кабінету, відмикаю шухляду в столі та виймаю простий коричневий конверт. Запихаю його до кишені та спускаюся вниз.

— Я до крамниці, — гукаю я і ще до того, як Хлоя вручить мені список покупок завтовшки з «Війну і мир», квапливо виходжу з дому.

Сьогодні ринковий день. Вулиці вже заповнені автівками, котрим забракло місця на стоянках. Невдовзі приїдуть фургончики і вузькі тротуари заюрмлять туристи, які витріщатимуться на карти «Google» і тицятимуть смартфонами в кожну будівлю зі сволоком чи стріхою.

Я заходжу до невеличкої крамниці на розі, купляю пачку цигарок і запальничку. Перетинаю все місто й підходжу до «Буйвола». При шинквасі Черил, а Ґева, чи не вперше на моїй пам’яті, немає на його звичному місці за крайнім столом.

Я ще не встигаю дійти до барної стійки, як Черил підводить голову і каже:

— Його тут немає, Еде… і він уже знає.

Я знаходжу Ґева на дитячому майданчику. На тому старому, де ми колись збиралися в дитинстві спекотними літніми днями, гризли тверді льодяники і жували зацукровані желейки. На тому дитмайданчику, де ми знайшли малюнки, які привели нас до її тіла.

Він сидить у візку недалечко від лавки. Звідти добре видно, як виблискує на сонці річка, а на вітрі розвіваються прив’язані до дерев поліційні стрічки, що оточують те місце, де з води витягли тіло Міккі.

Я прочиняю хвіртку, і вона пронизливо рипить. Мотузяні гойдалки, як і колись, закручені за верхню перекладину. На землі валяється сміття, трапляються недопалки, деякі дуже підозрілі на вигляд. Я бачив, що Денні Меєрс зі своєю бандою ошиваються тут вечорами. Але вдень більше ніхто сюди не приходить.

Ґев не обертається, коли я підходжу, хоч він напевне чув, як скрипнула хвіртка. Я сідаю біля нього на лавку. У нього на колінах лежить паперовий пакет. Він простягає його мені. Всередині я знаходжу різноманітні цукерки нашого дитинства. Хоч мені й не дуже хочеться, я беру одну желейну літаючу тарілку.

— Це коштувало мені три фунти, — промовив він. — Купив у тій модній крамниці солодощів. Пригадуєш, як ми колись могли купити повний пакет усього за двадцять пенсів?

— Точно. Тому в мене й було стільки запломбованих зубів.

Ґев осміхається, але виходить якось силувано.

— Черил казала, що ти знаєш про Міккі, — кажу я.

— Угу. — Він виймає з пакета білу мишку і кидає її до рота. — І я навіть не вдаватиму, що мені шкода.

Я б йому повірив, от тільки бачив, що в нього червоні очі, а його голос звучав якось глухо. У дитинстві Гладкий Ґев і Металевий Міккі були найкращими друзями, аж поки все не почало розвалюватися. Задовго до тієї аварії, хоча вона й стала останнім іржавим цвяхом у зогнилій і розтрісканій труні їхньої дружби.

— До мене приходила поліція, — сповіщаю я. — Я був останнім, хто бачив Міккі того вечора.

— Це ж не ти штовхнув його у воду?

Я не всміхаюся. Не певен навіть, що це був жарт. Ґев дивиться на мене і супить брови.

— То був нещасний випадок?

— Напевно.

— Напевно?

— Вони дещо знайшли в кишені Міккі, коли витягли його тіло з річки.

Я озираюся на парк. Нелюдно. Уздовж річки повільно гуляє чолов’яга з собакою на повідку.

Я виймаю свого листа і простягаю його Ґеву.

— Ось це, — кажу я.

Він схиляється над листом. Я чекаю. Ґев завжди вмів майстерно приховувати емоції, навіть у дитинстві. Він міг збрехати не гірше від Міккі. Я відчуваю, що зараз він зважує, чи сказати чергову брехню.

— Уже бачив таке раніше? — питаю я.

Він киває і врешті стомлено каже:

— Так. І я такий отримав. І Гоппо теж.

— Гоппо?

Я обмірковую почуте і на мить, нехай це безглуздо, відчуваю таку знайому з дитинства обра`зу, що вони мені не сказали. Що вони вилучили мене зі свого гурту.

— Чому ви нічого мені не сказали? — питаю я.

— Ми вирішили, що це якийсь дурнуватий жарт. А ти що подумав?

— Я теж так гадав. — Я на мить замовкаю. — А тепер, коли Міккі помер, почав сумніватися.

— Гарна кульмінація.

Ґев запихає руку до пакета з цукерками, виймає желейну пляшечку коли і запихає її до рота.

Якусь хвилину я уважно його роздивляюся.

— Чому ти так ненавидиш Міккі?

Він голосно гигикнув.

— Ти справді мене про це питаєш?

— Причина та сама? Аварія?

— Мені здається, що це таки вагома причина, хіба ні?

Він має рацію. От тільки мені раптово здається, що він щось приховує. Запхнувши руку до кишені, я виймаю невідкриту пачку цигарок «Marlboro Light».

Ґев витріщається на мене.

— Коли це ти знову почав курити?

— Не почав. Поки що.

— Можна й мені одну?

— Та ти, напевно, жартуєш!

Ми обоє всміхаємося. Майже щиро.

Я відкриваю пачку і витягаю дві цигарки.

— Я гадав, що ти теж кинув.

— Кинув. Але сьогодні ідеальний день для невеличкого порушення правил.

Я простягаю йому цигарку. Прикурюю свою і передаю йому запальничку. Від першої затяжки мене трохи нудить і паморочиться в голові, але це відчуття збіса приємне.

Ґев видихає хмарку диму і каже:

— Чорт, ця зараза на смак як купа смердючого кінського лайна. — Він дивиться на мене. — Але збіса класного лайна, шановний.

Ми обидва всміхаємось.

— Отже, — кажу я. — Якщо ми вже ламаємо правила, може, поговорімо про Міккі?

Він опускає голову, й усмішка згасає.

— Ти знаєш про аварію? — він махає цигаркою. — Дурне питання. Звісно, ти знаєш.

— Я знаю те, що казали люди, — відповідаю я. — Мене там не було.

Ґев супиться, пригадуючи.

— Ні, тебе не було.

— Здається, я тоді вчився.

— Ну, того вечора Міккі був за кермом. Як завжди. Ти ж знаєш, як він любив те своє маленьке «Пежо».

— Гасав на ньому, як навіжений.

— Ага. Тому він ніколи не пив. Йому більше подобалося кермувати. А я? Я залюбки напивався до чортиків.

— Ми були підлітками. Саме це вони й роблять.

Тільки не я. Не в той час. Та звісно ж, відтоді я добряче надолужив недопите.

— На тій вечірці я справді нализався. Як дурень. Нажлуктився так, що ледве тримався на ногах. Коли я почав блювати на кожному кроці, Тіна і Річ захотіли мене здихатися та вмовили Міккі відвезти мене додому.

— Але Міккі теж пив, хіба ні?

— Як з’ясувалося. Не пам’ятаю, щоб він щось пив на вечірці, а втім, я мало пам’ятаю про ту ніч.

— Він перевищив припустиму норму, коли його перевіряли на вживання алкоголю?

Ґев киває.

— Так. Але він сказав, що хтось підлив алкоголь у його напій.

— Коли він тобі про це сказав?

— Він приходив відвідати мене в лікарні після того, як вийшов з коми. Він навіть не перепросив, одразу почав виправдовуватися, що насправді-то він не винен. Хтось підлив алкоголь у його напій, а якби я сам так не напився, йому не довелося б везти мене додому.

Типовий Міккі. Завжди скидає провину на когось іншого.

— Розумію, чому ти досі його ненавидиш.

— А я не розумію.

Я витріщаюся на Ґева, цигарка застигла в моїй руці напівдорозі до рота.

— Я розумів раніше, — каже він. — Тривалий час я намагався переконати себе, що це його провина, але так і не зміг.

— Тепер уже я не розумію.

— Я не говорю про Міккі, та впродовж усіх цих років не хотів його бачити зовсім не через аварію.

— Яка ж тоді причина?

— Усе тому, що він нагадує мені: я заслужив на геть усе, що зі мною сталося. Я заслужив сидіти в цьому візку. Це карма. За те, що я вчинив.

Раптом я знову чую голос містера Геллорана: «Карма. Ти пожинаєш те, що сам посієш. Якщо ти робиш комусь зло, воно зрештою повертається до тебе і дає копняка під зад».

— Що ти зробив? — питаю я.

— Я вбив його брата.

1986 рік

Окрім помешкань жителів Андербері, мама Гоппо також прибирала початкову школу, церковну залу та саму церкву.

Так ми й дізналися про отця Мартіна.

Ґвен Гопкінс, як завше, приїхала до церкви святого Томи о 6:30 недільного ранку, щоб вимити підлогу і стерти пилюку перед першою службою о 9:30 (схоже, недільний відпочинок не стосувався тих, хто працював на отця Мартіна). Годинники ще не перевели назад, отож було ще досить темно, коли вона підійшла до великих дубових дверей, вийняла ключа, якого зберігала на гачку в кухні, і запхала його до замкової шпарини.

Усі ключі від будинків, які вона прибирала, разом з адресами їхніх власників, висіли на гачках у неї на кухні. Не дуже безпечно, зважаючи на те що мама Гоппо курила, тому частенько серед ночі виходила надвір через задні двері й іноді забувала їх замикати.

Того ранку, як вона пізніше розказувала поліції (і газетярам), вона помітила, що ключ від церкви висів не на тому гачку. Вона не звернула на це уваги, так само як і на те, що задні двері не замкнено, бо, за її словами, вона була трохи забудькувата, хоча зазвичай вішала ключі на відповідні гачки. Та проблема полягала в тому, що всі знали, де вона ті ключі зберігала. Направду дивно, що ніхто раніше не скористався ними, щоб когось пограбувати.

А варто було лише прослизнути на кухню, взяти ключі та спокійнісінько зайти до чужого будинку, коли господарів не буде вдома. Може, ви б узяли якусь дрібничку, зникнення якої вони б навіть не помітили. Приміром, якусь крихітну прикрасу чи ручку з шухляди. Щось геть нецінне, щоб згодом вони подумали, що самі кудись цю річ поділи. Може, ви так і вчинили б. Якби були людиною, котра полюбляє збирати всяку всячину.

Першим тривожним знаком для Ґвен стало те, що церковні двері були незамкнені. Але вона не звернула на це уваги. Може, отець прийшов раніше. Іноді він прокидався вдосвіта і вона зустрічала його в церкві, коли він перечитував свої проповіді. Лише коли зайшла в неф, Ґвен запідозрила, що щось не так. Щось зовсім не так.

У церкві було світліше, ніж завжди.

Зазвичай лави і кафедра в кінці нефу ховались у густому непроглядному мороці. Того ранку вони тьмяно біліли на тлі загальної пітьми.

Напевно, вона завмерла. Мабуть, волосинки на її шиї стали дибки. Далебі, її сповнив той невиразний тремтливий страх, що його ми списуємо на злі жарти нашої уяви, хоч насправді злий жарт полягає в тому, що ми самі обманюємо себе, переконуючи, що все добре.

Ґвен мимовільно перехрестилась і, намацавши біля дверей вмикача, увімкнула світло. Лампи на всіх стінах — старі, деякі поламані та вже давно потребували заміни — задзижчали й поступово засвітилися.

Ґвен скрикнула. Церква була покрита малюнками. Вони були всюди — на кам’яній підлозі, на дерев’яних лавах і навіть на кафедрі. Хоч куди глянь, усюди десятки і сотні білих крейдяних чоловічків. Одні танцювали, інші розмахували руками. Вульгарні теж траплялися. Крейдяні чоловіки зі здоровенними пенісами. Крейдяні жінки з величезними грудьми. Та найгіршими, певно, були крейдяні чоловічки-вішальники із зашморгами на шиї. Це має вигляд химерний і навіть лячний. Не те що лячний — збіса страшний.

Ґвен була за крок від того, щоб розвернутись і втекти. Впустити відро зі швабрами та чкурнути з церкви так швидко, як тільки нестимуть її худі бліді ноги. Якби вона це зробила, могло б бути надто пізно. Утім, вона затрималась. І якраз тієї миті почула приглушений звук. Ледь чутний, кволий стогін.

— Агов! Тут хтось є?

Знову стогін, трохи гучніший. Вона не могла його зігнорувати. Стогін болю.

Жінка знову перехрестилася — цього разу свідомо — і рушила до проходу між лавами, хоч волосся їй ставало дибки і вона вся вкрилася сиротами.

Ґвен знайшла священика за кафедрою. Згорнувшись клубочком, він лежав на підлозі. Він був голий, залишилася тільки колоратка.

Колись біла, тепер вона була заплямована кров’ю. Його добряче гатили по голові. Ще один удар — і він би не вижив, казали лікарі. Смерть змилостивилась над ним, якщо це можна назвати «милосердям».

Отця били не тільки в голову, криваві рани були ще й на спині. Вирізані ножем, дві довгі зазубрені смуги тягнулися від лопаток до сідниць. Тільки після того як змили кров, усі побачили, що то були…

Крила янгола.

Отця Мартіна забрали до лікарні й під’єднали до численних трубок і всіляких апаратів. Він дістав ушкодження мозку, тож лікарі мали з’ясувати, наскільки воно серйозне і чи треба його оперувати.

Ніккі взяла до себе одна з протестувальниць її батька — старша жіночка з кучерявим волоссям і товстими окулярами. Проте дівчинка прожила в неї недовго. Десь через день до будинку священика під’їхала дивна автівка. Яскраво-жовта «Міні»[17], обліплена купою наклейок — написами «Ґрінпіс», «Боротьба зі СНІДом», веселками і всякою такою всячиною.

Сам я її не бачив. Я почув про неї від Ґева, який чув від батька, якому розказав якийсь чолов’яга в пабі. З автівки вийшла жінка. Висока, з рудим волоссям, яке майже сягало її талії, одягнена в комбінезон, зелену куртку-парку та армійські черевики.

«Схожа на одну з тих демонстранток біля Ґрінгем-Коммон»[18].

Та згодом з’ясувалося, що жінка приїхала не з Ґрінгем-Коммон. Вона приїхала з Борнмута і була мамою Ніккі.

Вона не померла, як ми всі думали. Вона була жива-живісінька. Таку історію вигадав отець Мартін і всі, включно з Ніккі, у неї повірили. Вочевидь, дружина покинула його, коли Ніккі була зовсім маленька. Я точно не знав, чому вона це зробила, та ніяк не міг зрозуміти, чому мама покинула свою дитину. А тепер вона повернулась і Ніккі мала переїхати до неї, адже, крім мами, у неї не залишилось інших живих родичів, а батько у своєму стані більше не міг про неї дбати.

Лікарі зробили операцію і сказали, що йому має покращати, а можливо, він навіть зможе цілком видужати, хоча й не були в цьому переконані. Важко знати щось напевне, коли йдеться про травми голови. Священик міг самостійно сидіти в кріслі. Міг їсти і пити, міг навіть, з невеличкою допомогою, ходити до туалету. Але він не міг — чи не хотів — говорити, і лікарі достеменно не знали, чи отець взагалі розумів те, що йому казали.

Його перевели до якогось пансіонату для людей, у яких не все гаразд із мозком, аби він там «видужував», як казала моя мама. Все оплатила церква. Мабуть, так воно було найкраще, бо сумніваюся, що мама Ніккі мала стільки грошей, та й навряд чи вона б схотіла за нього платити.

Наскільки мені відомо, вона ніколи не приводила Ніккі його відвідати. Може, так вона хотіла помститися чоловікові. Протягом усіх цих років він казав Ніккі, що її мама померла і забороняв жінці бачитися з донькою. А може, Ніккі сама не хотіла його відвідувати. Якщо так, її можна зрозуміти.

Лиш одна людина навідувала його регулярно, щотижня, не пропускаючи жодного візиту. І це не хтось із його парафіян, навіть не один із його вірних «янголів». Його відвідувала моя мама.

Я ніколи не розумів, чому вона це робила. Вони ж ненавиділи одне одного. Отець Мартін наговорив і наробив моїй мамі стільки всього жахливого. Та якось вона сказала мені: «У цьому й річ, Едді. Тобі треба зрозуміти, що добра людина — не обов’язково та, яка співає церковні гімни чи молиться до якогось міфічного бога, носить розп’яття й щонеділі ходить до церкви. Доброю людину робить її ставлення до інших. Добра людина не потребує релігії, бо вона наповнюється світлом від того, що робить добрі справи».

— Тому ти його відвідуєш?

Мама якось дивно всміхнулась.

— Не зовсім. Я навідуюся до нього тому, що мені його шкода.

Одного разу я пішов з нею. Сам не знаю чому. Можливо, мені кортіло побути з мамою, бо вона й далі працювала не покладаючи рук і я майже її не бачив. А може, то була лише нездорова дитяча цікавість.

Пансіонат святої Магдалини — так він називався — розташовувався в десяти хвилинах їзди від Андербері поблизу дороги на Вілтон. До нього вела вузька алея, обабіч якої тягнулися шереги дерев. Пансіонат мав гарний вигляд: великий старий будинок із довгим посмугованим газоном та симпатичними білими столиками й стільцями на ґанку.

У дальньому кінці стояла хижка, і кілька чоловіків у робочому одязі — певно, садівники — заклопотано працювали. Один штовхав по галявині здоровецьку гуркотливу газонокосарку. Інший рубав сокирою сухі гілки і скидав їх на купу для багаття.

За одним із садових столиків сиділа літня пані. Вона була одягнена у квітчастий халат і химерний капелюх. Коли ми проїжджали біля неї, вона помахала нам рукою: «Як добре, Фердинанде, що ти прийшов».

Я глянув на маму.

— Це вона до нас?

— Не зовсім, Едді. Вона говорить зі своїм нареченим.

— Справді? А він її відвідує?

— Сумніваюся. Він помер сорок років тому.

Ми поставили автівку й рушили шурхітливою гравієвою доріжкою до великих дверей. Усередині було зовсім не так, як я собі уявляв. Нехай жовті стіни, картини і всіляка інша оздоба створювали сякий-такий затишок, там пахло лікарнею. А ще стояв різкий сморід дезінфекційного засобу, сечі та гнилої капусти.

Ми ще не дійшли до палати отця Мартіна, а мене вже мало не вивертало. Жіночка в уніформі медсестри провела нас до довгастої кімнати, де було багато столиків і стільців. У кутку блимав телевізор. Перед ним сиділи двоє людей. Дуже огрядна жінка, яка, здавалося, куняла, і молодик у товстих окулярах з начебто слуховим апаратом. Часом він зривався на ноги, розмахував руками і вигукував: «Хльосни мене, Мілдред!» Це було водночас кумедно і трохи ніяково. Та медсестри, схоже, зовсім на це не зважали.

Отець Мартін сидів у кріслі біля засклених дверей, склавши руки на колінах. Його обличчя не виражало жодних емоцій, як у манекена у вітрині крамниці. Його повернули так, щоб він міг дивитися на сад. Та, здається, йому було байдуже. Невидющим поглядом він дивився на щось — а може, й ні на що — десь удалині. Його очі взагалі не рухалися, ні тоді, коли хтось проходив повз, ані тоді, коли зривався з місця і вигукував чолов’яга зі слуховим апаратом. Здається, священик навіть не кліпав.

Я не вибіг з кімнати, хоча заледве стримувався, щоб не втекти. Мама сіла почитати йому якусь стару книжку давно померлого автора. Я відпросився погуляти в саду, аби якнайшвидше забратися звідти і вдихнути свіжого повітря. Літня пані у величезному капелюсі досі сиділа за столиком. Я намагався не навертатися їй на очі, та не встиг я трохи наблизитись, як вона повернула до мене голову:

— Фердинанд не прийде?

— Не знаю, — затинаючись, відповів я.

Вона вп’ялася в мене очима.

— Я тебе знаю, хлопче. Як тебе звуть?

— Едді.

— Едді, мем.

— Едді, мем.

— Ти прийшов навідати священика?

— Це моя мама прийшла до нього.

Вона кивнула.

— Хочеш дізнатися таємницю, Фредді?

Я хотів був сказати, що мене звати Едді, але передумав. Щось лячне було в старших людях, і річ не лише в їхньому віці, хоча частково це мене теж жахало. Для дітей літні люди з їхньою обвислою шкірою і кістлявими руками, помережаними синіми венами, трохи скидаються на жаских примар.

Вона поманила мене до себе кістлявим пальцем. Її ніготь був загнутий і жовтий. Ураз мені закортіло чимдуж накивати п’ятами, та з іншого боку, яка дитина не хоче дізнатися таємницю? Я підступив до неї на крок.

— Священик… він обдурив їх усіх.

— Як?

— Я бачила його, вночі. Диявол, який ховається під маскою.

Я чекав. Вона відкинулась на спинку стільця і насупила брови.

— Я тебе знаю.

— Мене звати Едді, — повторив я.

Зненацька вона тицьнула в мене пальцем.

— Я знаю, що ти зробив, Едді. Ти щось поцупив, хіба ні?

Я аж підскочив.

— Ні, я нічого не цупив.

— Поверни! Поверни, а то я дам тобі такої прочуханки, малий пройдисвіте!

Я відсахнувся й кинувся тікати. Мені навздогін летіли її крики: «Поверни, хлопче! Поверни!»

Я біг якомога швидше і з розгону залетів до будинку. Мої щоки пашіли, серце мало не вискакувало з грудей. Мама досі читала отцю Мартінові. Я сів на ґанкові сходи чекати, коли вона закінчить.

Це сталося пізніше. Набагато пізніше. Вже після візиту поліції. Після того, як вони заарештували мого тата. І після того, як містера Геллорана змусили піти зі школи.

Ніккі перебралася до своєї мами в Борнмут. Гладкий Ґев раз чи двічі заходив до Металевого Міккі, — щоб помиритись, — але його мама завжди казала, що Міккі не може вийти, і грюкала дверима у Ґева перед носом.

— То була купа смердючого кінського лайна, — сказав Гладкий Ґев, бо пізніше він бачив Міккі в крамниці в компанії старших підлітків. Тих хуліганів, з якими ошивався його брат.

Правду кажучи, мені було начхати, з ким ошивався Міккі. Я радів, що він більше не був у нашій банді. Проте я дуже засмутився, що поїхала Ніккі, хоча й не зізнався в цьому Гоппо і Ґеву. Та це не єдине, що я від них приховав. Я ніколи не розповідав їм, що вона приходила до мене попрощатися. У день свого від’їзду.

Я сидів на кухні й виконував домашнє завдання. Тато десь за домом гупав молотком, а мама пилосмочила в кімнаті. Я ще й увімкнув собі радіо, тому направду дивовижно, що я взагалі почув дзвінок у двері.

Я хвильку зачекав. Коли стало зрозуміло, що ніхто, крім мене, не почув дзвінка, я зісковзнув зі стільця, вибіг у коридор і відчинив двері.

Надворі, тримаючись за кермо велосипеда, стояла Ніккі. Вона була бліда, її руде волосся заплуталось і наче потьмяніло, а шкіра під лівим оком досі залишалася трохи жовто-фіолетовою. Вона скидалася на одну із замальовок містера Геллорана. На вицвілу мозаїку, на бляклу копію самої себе.

— Привіт, — сказала вона, і навіть голос був несхожий на її голос.

— Привіт, — відповів я. — Ми збиралися прийти до тебе, але…

Я затнувся. Ми не збиралися. Ми боялися, бо не знали, що казати. Так само, як це було з Міккі.

— Усе гаразд, — сказала вона.

Аж ніяк. Ми мали бути її друзями.

— Хочеш зайти? — спитав я. — У нас є лимонад і печиво.

— Не можу. Мама думає, що я пакую валізи. Я нишком вислизнула з дому.

— Ти їдеш сьогодні?

— Угу.

Моє серце обірвалось і каменем полетіло вниз. Усередині щось надтріснуло.

— Я буду дуже за тобою сумувати, — несподівано випалив я. — Ми всі сумуватимемо.

Я вже підготувався до ущипливої саркастичної відповіді, та замість того Ніккі зненацька наблизилась і обвила руками мою шию. Так міцно, що це більше скидалося не на обійми, а на мертву хватку. Наче я був останнім рятівним плотом у темному бурхливому океані.

Я дозволив їй себе обіймати. Я вдихав запах її сплутаних кучерів. Я відчував, як підіймалася й опускалася її грудна клітка. Я відчував, як під мішкуватим светром до мене притислися її маленькі груди. Я хотів, щоб ми могли вічно отак стояти, я хотів, щоб вона ніколи від мене не відривалася.

Але Ніккі відірвалася. Так само раптово, як і обійняла. Заскочивши на велосипед, вона помчала вулицею, скажено крутячи педалі, а її руде волосся вогненними язиками розвівалось у неї за спиною.

Я дивився їй услід і зрозумів дещо інше: вона не згадала свого батька. Бодай одним словом.

Поліція знову приходила поговорити з мамою Гоппо.

— То вони вже знають, хто це зробив? — Гладкий Ґев запитав у Гоппо, закинувши до рота желейну пляшечку коли.

Ми сиділи на лавці на шкільному подвір’ї. Там, де колись збиралася наша п’ятірка — на краю майданчика, недалеко від намальованих «класиків». Тепер нас було тільки троє.

Гоппо похитав головою.

— Не думаю. Вони питали маму про ключі й про те, хто міг знати, де вона їх зберігала. А ще вони знову питали про малюнки в церкві.

Це привернуло мою увагу.

— Малюнки? Що саме вони питали?

— Чи бачила вона щось таке раніше. Чи отець Мартін колись говорив щось про дивні повідомлення чи погрози? Чи міг хтось мати на нього зуб?

Я ніяково завовтузився на місці. «Остерігайся крейдяних чоловічків».

— Що з тобою, Едді Мюнстер? — Гладкий Ґев повернувся до мене.

Я вагався. Сам не знаю чому. Вони були моїми друзями. Моєю бандою. Я міг розказати їм що завгодно. Я мав би розказати їм про інших крейдяних чоловічків.

Та щось мене спинило.

Можливо, те, що Гладкий Ґев, хоч він і був веселим, надійним і щедрим, не вмів зберігати таємниць. А може, те, що я не хотів розказувати Гоппо про малюнки біля кладовища, бо тоді мені довелося б пояснювати, чому я не сказав про це відразу. А ще мені пригадалось, як того дня він сказав: «Коли знайду того, хто це зробив, я його вб’ю».

— Нічого, — відповів я. — Просто ми теж малювали крейдяних чоловічків. Сподіваюся, поліція не подумає на нас.

— Це ж просто дурнувата гра, — пирхнув Гладкий Ґев. — Ніхто не подумає, що ми пішли і розквасили голову отцеві Мартіну. — Та враз його обличчя проясніло. — Закладаюся, то був якийсь сатаніст, що поклоняється дияволу. Твоя мама впевнена, що то була крейда? Не кро-о-о-о-о-ов? — Він закинув голову, вигнув пальці, наче пазурі, й зайшовся голосним лиховісним «ха-ха-ха-ха-а-а».

Тоді продзвенів дзвоник до пообідніх уроків, і цю тему хоча й не закрили, проте на деякий час відклали.

Коли я повернувся зі школи, на під’їзній доріжці стояла невідома автівка, а тато сидів на кухні з чоловіком і жінкою в безформних сірих костюмах. Обоє здавалися суворими й непривітними.

Тато сидів спиною до мене, та з його пози на стільці я міг уявити, що його обличчя схвильоване, а кущисті брови насуплено зійшлися на переніссі.

Я не встиг більше нічого роздивитися, бо з кухні вийшла мама, зачинила за собою двері й відігнала мене в коридор.

— Хто вони? — запитав я.

Мама була не з тих людей, які прикрашають правду.

— Детективи, Едді.

— Поліція? Навіщо вони прийшли?

— Вони просто хотіли поставити нам із татом кілька запитань про отця Мартіна.

Я уважно дивився на неї, серце почало калатати швидше.

— Чому?

— Це проста формальність. Вони опитують багатьох людей, які його знали.

— Вони не говорили з татом Гладкого Ґева, а він знає всіх.

— Не починай, Едді. Йди і подивися телевізор, поки ми тут закінчимо.

Мама ніколи не пропонувала мені дивитись телевізор. Зазвичай вона навпаки забороняла, доки я не зроблю домашнє завдання, тому я точно знав: трапилося щось серйозне.

— Я хотів попити.

— Принесу.

Я не відривав від неї погляду.

— Мамо, щось сталося? Вони ж не думають, що тато щось накоїв?

Її очі посмутніли. Мама поклала руку мені на плече і легенько його стисла.

— Ні, Едді. Твій тато не зробив нічого поганого. Зрозумів? А тепер іди. Я зараз принесу тобі сік.

— Добре.

Я зайшов до вітальні й увімкнув телевізор. Сік мама так і не принесла. Та мені було байдуже. Невдовзі після того поліціянти пішли. Тато пішов з ними. Я добре розумів, що це не віщувало нічого доброго. Анітрохи.

Як з’ясувалося, тато вийшов прогулятись якраз того вечора, коли напали на отця Мартіна, але він дійшов тільки до «Буйвола». Батько Гладкого Ґева засвідчив, що він був у пабі й пив віскі (мій тато зрідка пив, та якщо вже таке траплялося, він ніколи не пив пиво, як інші чоловіки, тільки віскі). Батько Гладкого Ґева перекинувся з ним кількома словами, але того вечора він був дуже заклопотаний, і лише додав: «Я завжди бачу, коли відвідувач воліє побути наодинці». А ще зазначив, що не дуже хотів доливати моєму татові перед тим, як він пішов, незадовго до закриття.

Тато мало пам’ятав про той вечір, але пригадав, що дорогою додому зупинився посидіти на лавці біля церкви. Хтось бачив його там близько півночі. Мама сказала поліції, що тато повернувся десь о першій ночі. Поліція не змогла точно визначити, коли напали на отця Мартіна, але припускала, що це трапилося десь між північчю і третьою ночі.

Швидше за все, поліції бракувало доказів проти тата, хоч тої бійки на вечірці й погроз моїй мамі виявилося досить, щоб забрати його у відділок для подальшого допиту. Може, вони навіть затримали б його, якби не містер Геллоран.

Наступного дня він прийшов до відділку і сказав, що бачив, як мій батько тієї ночі спав на лавці біля церкви. Переживаючи, щоб з ним нічого не сталося, він розбудив його і допоміг дійти додому, лише до брами. Це було між північчю і першою ночі. Дорога забрала добрячих сорок хвилин (хоч до нашого будинку було йти якихось десять), бо тато був у надзвичайно нетверезому стані.

І ні, сказав поліції містер Геллоран, на татовому одязі не було слідів крові й він не проявляв агресії. Він просто був п’яний і надміру емоційний.

Фактично, його свідчення виправдали мого тата. На жаль, вони також призвели до запитань, що містер Геллоран робив біля церкви в такий пізній час, і таким чином усі дізналися про Вальсову Дівчину.

2016 рік

Ми гадаємо, що нам потрібні відповіді. Насправді нам потрібні правильні відповіді. Така вже людська природа. Ми ставимо запитання і сподіваємося дізнатися ту правду, яку хочемо почути. Одначе вся заковика в тому, що ми не можемо обирати правду. Правда має звичку просто бути правдою. Єдиний вибір, який у нас є, — це вірити або не вірити в неї.

— Ти вкрав велосипед Шона Купера? — питаю в Ґева.

— Я знав, що він часто залишав його на ніч коло будинку. Він вважав себе таким крутим хлопцем, в якого ніхто б не насмілився вкрасти велик. А я це зробив. Щоб йому напаскудити. — Він замовкає. — Я ніколи не подумав би, що він кинеться в річку і спробує його витягти. Ніколи б не подумав, що він утопиться.

Ні, звісно ж, ні. Але всі знали, як сильно Шон Купер любив свій велосипед. Гладкий Ґев міг би здогадатися, що та крадіжка неодмінно матиме поганий кінець.

— Навіщо ти це зробив? — цікавлюся.

Ґев випускає кільце диму.

— Я бачив, що він з тобою зробив. Того дня на дитячому майданчику.

Його зізнання ніби удар кулаком у живіт. Тридцять років минуло, а мої щоки досі палають від сорому, коли згадую про той день. Шорсткий асфальт обдирає мої коліна. Солодкаво-кислий присмак у роті.

— Я був у парку, — веде далі він. — Я бачив усе й нічим не зарадив. Я просто стояв як укопаний. Тоді я побачив, як до вас підбіг містер Геллоран, і сказав собі, що тепер усе добре. Але ж це було зовсім не так.

— Ти все одно нічим не зміг би мені допомогти, — кажу я. — Вони б і з тебе познущалися.

— Та я ж міг принаймні спробувати. Друзі — це твоє все, пам’ятаєш? Я завжди так казав, а коли дійшло до справи, я тебе підвів. Я дозволив Шонові Куперу залишитися безкарним. Ми всі йому це дозволили. У наш час він загримів би за таке до в’язниці. А тоді ми всі мало не до смерті його боялися. — Ґев дивиться на мене лютими очима. — Він був не просто хуліганом. Він був довбаним психопатом.

Ґев має рацію. Частково. Не впевнений, що Шон Купер був психопатом. Садистом — безперечно. Та це, до певної міри, можна сказати про більшість дітей. Хто знає, може, подорослішавши, він би змінився. Я думаю про те, що сказав мені на цвинтарі містер Геллоран: «Він не дістав нагоди змінитися».

— Щось ти затих, — промовив Ґев.

Я дужче затягуюся цигаркою. Від дози нікотину мені гудить у вухах.

— Уночі, після смерті Шона Купера, хтось намалював перед моїм домом крейдяного чоловічка, який тонув. Ніби якесь повідомлення.

— Це не я.

— Тоді хто?

Ґев загасив недопалок цигарки об лавку.

— Хто його знає? Кому воно треба? Кляті крейдяні чоловічки. Це єдине, що всі пам’ятають про те літо. Людей більше цікавлять ті дурнуваті малюнки, аніж ті, хто тоді постраждав.

Правда. Однак і те, і те незмінно між собою пов’язане. Як курка і яйце. Що було першим? Крейдяні чоловічки чи вбивство?

— Еде, ти єдиний, хто про це знає, — каже Ґев.

— Я нікому не розповім.

— Знаю. — Він зітхає. — Чи робив ти колись щось таке, про що не міг розказати навіть найближчим друзям?

Я гашу свій недопалок, сплющуючи його до самого фільтру.

— Я впевнений, що всі колись таке робили.

— Знаєш, що мені якось сказала одна людина? Таємниці схожі на сраки: у всіх вони є, тільки деякі брудніші за інші.

— Яке гарне порівняння.

— Еге ж. — Він сміється. — Справжнісінька купа лайна.

Я вертаюся додому, коли вже починає вечоріти. Відмикаю двері, заходжу до кухні та відразу морщу носа через неприємний запах наповнювача для котячого туалету. Заглядаю у пластмасовий лоток. Начебто ніяких відходів. Що може бути добре, а може стати й приводом хвилюватись — усе залежить від того, на якому рівні лиходійства Пушинка перебуває сьогодні. Я нагадую собі перевірити капці, перш ніж узуватиму їх.

Пляшка віскі спокусливо стоїть на столі, та замість того (щоб не потерпати з похмілля і таке інше) я беру в холодильнику бляшанку пива й іду нагору. На мить затримуюся біля дверей до кімнати Хлої. Звідти не долинає жодного звуку, та я відчуваю слабку вібрацію дощок на підлозі, а це, ймовірно, означає, що вона слухає музику в навушниках. От і добре.

Я прокрадаюся до своєї кімнати і зачиняю двері. Ставлю пиво на стіл, присідаю навпочіпки і відсуваю комод біля вікна. Він важкий і трохи шаркає по старій підлозі, та я не зважаю на шум. Коли Хлоя слухає музику, це зазвичай така гучність, від якої тріскають барабанні перетинки. Може статися невеликий землетрус, а вона навіть не помітить.

Я витягаю стару викрутку, яку тримаю в шухляді з білизною, і підважую нею дошки на підлозі. Чотири дошки. Більше, ніж у дитинстві. Тепер я маю значно більше таємниць.

Я виймаю із заглибини одну з двох коробок, відкриваю і роздивляюся її вміст. Беру найменший предмет і дбайливо розгортаю папір. Усередині одна золота сережка-кільце. Це не справжнє золото, а дешева біжутерія, трохи потьмяніла від часу. Якусь хвильку я тримаю її в руці, відчуваю, як метал нагрівається в моїй долоні. Здається, це перша річ, яку я в неї забрав. Того дня на ярмарку, коли все почалося.

Я розумію, що відчуває Ґев. Якби він не крав велосипед Шона Купера, той міг би зараз бути живий. Однісінька дурна дитяча витівка, котра призвела до такої жахливої трагедії. Я не кажу, що Ґев міг передбачити такі наслідки. Я теж не міг. Та мене однаково охоплює якесь дивне відчуття. Щось схоже на збентеження. Провину, хоча не зовсім. Якесь двоїсте відчуття. Відповідальність. За все, що трапилося.

Упевнений, Хлоя сказала б, що це все через те, що я відлюдькуватий егоцентрик, який думає тільки про себе і вважає, що весь світ обертається навколо нього. Це частково правда. Самотнє життя спонукає до самоаналізу. Та з іншого боку, може, я навпаки недостатньо часу присвятив самоаналізу чи роздумам про минуле. Я обережно загортаю сережку в папір і кладу її на місце.

Можливо, настав час вирушити на стару й добру прогулянку в минуле. От тільки це зовсім не сонячний променад рівненькою стежкою теплих спогадів. Ця дорога темна, вибоїста і химерна, із непролазними заростями, де вкупі сплелися таємниці та брехня.

І на кожному кроці крейдяні чоловічки.

1986 рік

«Ми не вибираємо, у кого закохатися».

Так сказав мені містер Геллоран.

Гадаю, тут він мав рацію. Кохання не дає вибору. Кохання — це примус. Тепер я це знаю. Утім, можливо, іноді таки треба робити вибір. Чи принаймні не обирати кохання. Протистояти йому, втікати від нього. Якби містер Геллоран не обрав кохання до Вальсової Дівчини, усе могло б бути зовсім по-іншому.

Уже після того як він залишив школу, я нишком вислизнув з домівки і проїхав на велосипеді ледь не все місто, щоб навідати його в маленькому будиночку. День видався холодний. Небо було свинцево-сірим і таким важким та нерухомим, як шмат бетону. Час від часу сіялася мжичка, але небо було таке насуплене, що ніяк не могло здобутися на пристойний дощ.

Містера Геллорана примусили звільнитися. Не було жодної гучної заяви. Мабуть, сподівалися, що він сам цього не афішуватиме. Та звісно ж, усі учні знали, що він іде зі школи, і всі ми знали, яка на те була причина.

Містер Геллоран відвідував Вальсову Дівчину в лікарні, поки вона одужувала. І далі навідував після виписки. Вони зустрічались у кав’ярні або в парку. Припускаю, що їхні зустрічі були таємними, бо їх ніхто не бачив разом, або ж бачили, та не знали, що це вони. Вальсова Дівчина змінила своє волосся. Вона висвітлила його, і тепер воно було майже біляве. Я не розумів, навіщо вона це зробила. Мені здавалося, що її волосся і раніше було гарним. Хто знає, може, вона відчула потребу змінити його, тому що сама змінилася. Інколи вона гуляла з ціпком. Іноді повільно накульгувала. Навіть якщо хтось і бачив їх разом, вони, напевне, думали, що містер Геллоран просто хотів її підтримати. У той час його ще вважали за героя.

Проте все змінилося, коли люди дізналися, що Вальсова Дівчина вечорами навідувалась до будиночка містера Геллорана, а він часом прокрадався до її оселі, коли мами не було вдома. Ось чому він тієї ночі проходив біля церкви.

А відтак у нього зусібіч полетіли шматки лайна, бо Вальсовій Дівчині було тільки сімнадцять, а йому за тридцять, і він був шкільним учителем. Люди більше не вважали його за героя, а стали називати збоченцем і педофілом. Розлючені батьки один за одним ходили до директорки. Навіть попри те що містер Геллоран відповідно до закону не зробив нічого протиправного, у неї не залишилось іншого вибору, опріч як попросити його звільнитися. Адже від цього залежала репутація школи і «безпека» її учнів.

Почали ширитись історії про те, як містер Геллоран навмисне кидав на підлогу губки для витирання дошки, щоб зазирнути ученицям під спідниці, або про те, як він тинявся коло спортзали, витріщаючись на дівчачі ноги і сідниці, або про те, як одного разу в їдальні він помацав за груди дівчину, котра підійшла повитирати його стіл.

Це все була брехня, але плітки — вони як мікроби. Вони блискавично ширяться й розмножуються, і не встигнеш озирнутись, а геть усі вже заразилися.

Хотів би я сказати, що заступався за містера Геллорана і захищав його перед іншими учнями. Якби ж то. Мені було дванадцять, і я був таким самим учнем. Я сміявся з жартів про нього і жодним словом не заперечив, коли його обзивали чи вигадували нові несусвітні плітки.

Я ніколи не казав, що я в них не вірив. Що містер Геллоран був доброю людиною. Бо він урятував життя Вальсовій Дівчині, а також урятував мого тата. Я не міг розказати про чудові картини, які він малював, про той день, коли він урятував мене від Шона Купера, чи про те, як він допоміг мені зрозуміти, що слід триматися за те, що є для тебе особливим. Триматися міцно-міцно.

Мабуть, тому я й пішов навідати його того дня. Окрім того, що містер Геллоран був змушений покинути школу, він мусив іще й виїхати з будинку. Його винаймала школа, і новий учитель — його заміна — мав туди перебратися.

Я все ще почувався трохи налякано і не зовсім зручно, коли залишив велосипед на ґанку й постукав у двері. Містер Геллоран відчинив не відразу. Тож я мав час повагатися, чи, може, краще піти, і навіть подумав, що його немає вдома, хоча автівка стояла перед будинком. А потім двері відчинились і переді мною з’явився містер Геллоран.

Він якось змінився. Цей чоловік завжди був худорлявим, але тепер, здавалося, геть усох. Його шкіра, якщо таке взагалі можливо, мала вигляд іще блідіший. Волосся спадало на очі, а одягнений він був у джинси й чорну сорочку, яка ще більше підкреслювала його жилаві руки з виразними синіми венами, що так чітко вирізнялися під його блідою шкірою. Того дня він справді скидався на якусь химерну нелюдську істоту. На Крейдяну Людину.

— Привіт, Едді.

— Привіт, містере Геллоран.

— Що ти тут робиш?

Гарне питання, бо зараз, опинившись на його порозі, я й сам не знав, навіщо прийшов.

— Твої батьки знають, що ти тут?

— Ем-м… ні.

Він легенько насупився, вийшов на ґанок і роззирнувся. Тоді я не второпав, для чого він це зробив. Та пізніше я збагнув: на додачу до всіх звинувачень йому ще бракувало, щоб хтось побачив, як він запрошує до себе підлітка. Припускаю, що він навіть хотів мене прогнати, а тоді подивився на мене і спокійнішим голосом сказав:

— Проходь, Едді. Хочеш чогось випити? Соку або молока?

Насправді я не хотів пити, та відмовлятися було б неввічливо, тому відповів:

— Е-е-е… я не проти випити молока.

— Добре.

Я пішов за ним до крихітної кухні.

— Сідай.

Я сів на хисткий дерев’яний стілець. Кухонний стіл та інші поверхні були заставлені коробками. Не менше їх було й у вітальні.

— Ви їдете? — запитав я, і це було безглуздо, бо я й так знав, що він їде.

— Так, — відказав містер Геллоран, вийняв з холодильника пакет молока і, перевіривши на ньому дату, взявся шукати у коробках якусь склянку. — Переберуся до своєї сестри в Корнуолл.

— Так? А я думав, що ваша сестра померла.

— Я маю ще одну сестру, старшу. Її звуть Крісті.

— Зрозуміло.

Містер Геллоран подав мені молоко.

— Усе гаразд, Едді?

— Я… е-е-е… я хотів подякувати за те, що ви зробили для мого тата.

— Я нічого не робив. Я лише сказав правду.

— Так, але ви не мусили цього робити, і якби ви не…

Я обірвав на півслові. Це було нестерпно. Куди гірше, ніж я собі уявляв. Я не хотів тут бути. Я волів піти, та відчував, що не зможу.

Містер Геллоран зітхнув.

— Едді, усе, що сталося, не має жодного стосунку ні до твого тата, ані до тебе. Зрештою, рано чи пізно я все одно збирався поїхати.

— Через Вальсову Дівчину?

— Ти маєш на увазі Елізу?

— А, так, — кивнув я й відсьорбнув молока. На смак воно було трохи прокисле.

— Ми подумали, що найкраще буде почати все спочатку. Для нас обох.

— То вона поїде з вами в Корнуолл?

— Можливо, з часом приїде. Сподіваюся.

— Люди говорять про вас бридкі речі.

— Я знаю. Але це все неправда.

— Знаю.

Та Геллоран, мабуть, подумав, що недосить мене переконав, і тому додав:

— Еліза — особлива дівчина, Едді. Я не думав, що так станеться. Я лише прагнув допомогти їй, хотів бути їй другом.

— То чому ви не могли бути просто друзями?

— Ти краще зрозумієш мене, коли подорослішаєш. Ми не вибираємо, у кого закохатися. Ми не вибираємо тих, хто дарує нам щастя.

Одначе він не скидався на щасливого. Мав зовсім не такий вигляд, який мають закохані. Він був сумний і ніби трохи розгублений.

Я їхав додому і сам почувався збентеженим і трохи розгубленим. Неквапом підкрадалася зима, й о третій годині пообіді день уже починав розповзатися, перетворюючись на туманні сутінки.

Усе здавалося холодним, похмурим і безнадійно втраченим. Наша банда розпалася. Ніккі жила з мамою в Борнмуті. Міккі знайшов собі нових паскудних друзяк. Я досі дружив з Гоппо і Гладким Ґевом, але тепер усе змінилося. У гурту з трьох товаришів є свої вади. Я завжди думав, що Гоппо був моїм найкращим приятелем, та іноді траплялося, що я заходив покликати його надвір, а він уже десь гуляв із Гладким Ґевом. Це викликало зовсім інше відчуття — обра`зу.

Мама з татом теж змінилися. Після нападу на отця Мартіна протести біля маминої клініки поступово припинилися. «Ніби відтяли голову змії», — казав тато. Проте якщо мама трохи розслабилась, тато, либонь, ще більше напружився й не знаходив собі місця. Можливо, усі ті клопоти з поліцією так попсували йому нерви, а може, то було щось інше. Він зробився забудькуватим і дратівливим. Бувало, що я натрапляв на нього, коли він сидів у кріслі, утупившись поперед себе, ніби чогось чекав, але не знав, чого саме.

Здавалося, те незрозуміле очікування охопило ціле містечко Андербері. Усе ніби призупинилося. Поліція досі нікому не висунула звинувачень у нападі на отця Мартіна і, можливо, всіх частково опанувала ще й підозра: люди придивлялись одне до одного, гадаючи, чи здатен на таке хтось зі знайомих.

Листя жовтіло, морщилось, скручувалося й урешті-решт більше не мало сили триматися за дерева. З’явилося таке відчуття, що все навколо в’януло і помирало. Кудись поділося все нове, різнобарвне і чисте. Немов усе місто тимчасово сховали до його власної запилюженої капсули часу.

Як з’ясувалося згодом, ми справді чекали. Коли бліда рука дівчини визирнула з купки опалого пожовклого листя, було таке відчуття, що всеньке місто насилу протяжно видихнуло. Це таки сталося. Найгірше нарешті трапилося.

2016 рік

Наступного дня я прокидаюся рано. Чи радше полишаю надію заснути протягом кількох годин, марно перекидаючись і вовтузячись у ліжку, а подекуди западаючи в коротке малопам’ятне сновидіння.

В одному з моїх снів містер Геллоран катається на атракціоні «Вальс» разом із Вальсовою Дівчиною. Я певен, що це вона, бо одяг у неї той самий, хоча й немає голови. Вона лежить на колінах у містера Геллорана і скрикує щоразу, як працівник ярмарку — я бачу, що це Шон Купер, — знову й знову їх обертає.

«Кричіть, якщо хочете обертатися швидше, гівнюки. Я сказав: КРИЧІТЬ!»

Я насилу витягую себе з ліжка, почуваюся знервованим і зовсім невиспаним. Натягую якийсь одяг і повільно плентаюся вниз. Подумавши, що Хлоя, напевно, досі спить, я вбиваю час, готуючи каву, читаю й викурюю на задньому подвір’ї дві цигарки. А тоді, коли годинник перевалює за дев’яту та ця година видається мені підхожою, я беру слухавку і набираю Гоппо.

Відповідає його мама.

— Вітаю, місіс Гопкінс. Девід удома?

— Хто це?

Її голос тремтливий і кволий. Цілковита протилежність чіткому і впевненому голосу моєї мами. У матері Гоппо деменція. Її спіткала така сама недуга, як і мого тата, от тільки в нього хвороба Альцгеймера почалася раніше і швидше прогресувала.

Саме тому Гоппо досі живе в тому домі, де виріс. Щоб дбати про свою матір. Іноді жартуємо, що ми обидва — дорослі чоловіки, які так ніколи й не покинули батьківської оселі. Такий трохи чорний гумор.

— Це Ед Адамс, місіс Гопкінс, — кажу я.

— Хто?

— Едді Адамс. Друг Девіда.

— Його немає.

— А ви часом не знаєте, коли він повернеться?

Довга пауза. А тоді різкішим тоном вона заявляє:

— Нам нічого не треба. У нас уже є подвійне скло.

І різко кидає слухавку. Якусь мить витріщаюся на свій телефон. Я розумію, що не варто аж надто перейматися через Ґвен. Мій тато свого часу теж частенько губився в розмовах і міг бовкнути щось випадкове й геть недоречне.

Я телефоную Гоппо на мобільний. Мене відразу скеровує на голосову пошту. Якби він не працював, присягаюся, він би взагалі ніколи не вмикав того клятого телефону.

Я допиваю четверту філіжанку кави і йду в коридор. Для середини серпня день доволі прохолодний, та ще й пронизливий вітер. Я озираюся, шукаючи своє пальто. Зазвичай воно висить на вішаку біля дверей. Я вже давно його не вдягав, бо була гарна погода. А тепер, коли його потребую, пальта тут немає.

Я насуплюю брови. Не люблю класти речі там, де їм не місце. З цього почалася татова недуга, і щоразу, як не можу знайти ключі, у мене трапляється невеличкий напад паніки. Спочатку губляться предмети, а далі губляться їхні назви.

Я досі пам’ятаю, як одного ранку тато розгублено дивився на вхідні двері, кошлаті брови зійшлися на переніссі, а губи стиха ворушилися. А потім він зненацька ляснув долонями, як мала дитина, втішено усміхнувся й тицьнув на дверну ручку.

— Дверний гачок. Дверний гачок. — Він повернувся до мене. — А я вже думав, що забув, як воно називається.

Він був такий щасливий, такий задоволений, що я не зміг йому заперечити. Тому лише всміхнувся та сказав:

— Класно, тату. Дуже класно.

Я ще раз оглянув вішак. Може, я залишив пальто нагорі. А втім, навіщо б я вдягав його нагорі? Та все одно підіймаюся на другий поверх і роззираюся своєю кімнатою. Може, на спинці стільця? Немає. На гачку на дверях? Теж немає. У шафі? Я перебираю одяг на вішаках і… помічаю в кутку на дні шафи якийсь неохайний згорток.

Я схиляюся й розгортаю його. Моє пальто. Я здивовано на нього витріщаюся. Зім’яте, пожмакане і трохи вологе. Намагаюся пригадати, коли бачив його востаннє. Того вечора, коли до мене приходив Міккі. Я пам’ятаю, як вішав його дорогий піджак на сусідній гачок. А потім? Не можу пригадати, щоб одягав пальто після того.

А може, й одягав? Може, я накинув його, вийшов надвір на холодне й трохи вогке нічне повітря і… що було далі? Штовхнув Міккі в річку? Безглуздя якесь. Думаю, я пам’ятав би, як посеред ночі штовхав старого друга в річку.

Та невже, Еде? Бо ти чомусь не пам’ятаєш, як спустився вниз і розмалював камін крейдяними чоловічками. Ти чимало випив. Ти навіть не здогадуєшся, що ще ти міг зробити тієї ночі.

Я приглушую той набридливий голосок. У мене не було причин кривдити Міккі. Він зробив мені чудову пропозицію. А якщо Міккі дійсно знав, хто насправді вбив Вальсову Дівчину, якщо він міг виправдати містера Геллорана — я тільки зрадів би, хіба ні?

То що тоді твоє пальто робить на дні шафи, Еде?

Я уважно його роздивляюся. Проводжу пальцями по шорсткуватій вовні. А тоді помічаю ще дещо. На манжеті одного рукава. Кілька потьмянілих буро-червоних плям. Моє горло стискається.

Кров.

Доросле життя — лиш ілюзія. Якщо вже зайшла про це мова, то я не впевнений, що ми взагалі дорослішаємо. Ми просто робимося вищими й обростаємо додатковим волоссям. Іноді я й сам дивуюсь, як мені дозволили кермувати автівкою чи як це мене досі не спіймали на гарячому за розпиванням спиртного в пабі.

Під маскою дорослого життя, під шарами досвіду, який ми здобуваємо, поки невпинно минають роки, ми всього-на-всього діти, з розбитими колінами й зашмарканими носами, які потребують своїх батьків… і своїх друзів.

Фургончик Гоппо стоїть поблизу будинку. Завернувши за ріг, я бачу й самого Гоппо, який злазить зі старого велосипеда. На його кермі висять два великі пакети з хмизом, а в нього на спині напхом напханий наплічник. Спогади вертають мене до сонячних літніх днів, коли ми частенько разом верталися з лісу і Гоппо віз додому гілки й тріски для розпалювання каміна.

Хай там як, а я мимоволі всміхаюся, коли він перекидає ногу через сидіння велосипеда і ставить його на підпірку коло бордюру.

— Еде, що ти тут робиш?

— Я намагався тобі зателефонувати, але твій мобільний вимкнено.

— А, так. Я був у лісі. Там погано ловить сигнал.

Я киваю.

— Важко позбутися старих звичок.

Він осміхається.

— Мамина пам’ять, може, й підупадає, та вона нізащо не пробачить мені, якщо ми будемо платити за дрова.

А тоді його усмішка тьмяніє. Певно, через вираз на моєму обличчі.

— Щось трапилося?

— Ти чув про Міккі?

— Що він уже накоїв?

Я розкриваю рота, мій язик незграбно ворушиться, а потім мозок спрямовує його до потрібних слів.

— Він помер.

— Помер?

Кумедно, як люди завжди повторюють слова, хоча й правильно все почули. Ніби хочуть іще трохи відтермінувати те, що вже сталося.

За мить Гоппо питає:

— Як? Що сталося?

— Втопився. У річці.

— Господи! Як його брат.

— Не зовсім. Може, я зайду?

— Так, звісно.

Гоппо тягне велосипед коротенькою під’їзною доріжкою. Я йду за ним. Він відмикає двері. Ми заходимо до темного вузького коридору. Востаннє я бував у Гоппо ще в дитинстві, але навіть тоді ми не заходили далеко, бо в його домівці завжди був безлад.

Ми іноді бавилися на задньому дворі, та й то недовго, бо він був досить маленький. І часто траплялися купки собачого лайна. Деколи свіжого, подекуди засохлого.

У будинку солодкаво-затхло пахне зіпсованою їжею і дезінфікаційними засобами. Праворуч, крізь відчинені двері до вітальні, я бачу ту саму потерту квітчасту канапу з прокуреною жовтою оббивкою, застелену білим мереживним накривалом. В одному кутку стоїть телевізор. В іншому — судно й ходунці.

Мама Гоппо сидить у інвалідному візку з високою спинкою, збоку від канапи, і затуманеними очима дивиться якусь телепередачу. Ґвен Гопкінс завжди була невеличкою, та від недуги і віку вона зсохлася ще більше. Здається, ніби жінка загубилась у квітчастій сукні й зеленому кардигані. Її зап’ястя визирають із рукавів, ніби крихітні шматочки висушеного поморщеного м’яса.

— Мамо! — лагідно звертається до неї Гоппо. — Прийшов Ед. Ти пам’ятаєш Едді Адамса?

— Добридень, місіс Гопкінс, — кажу я трохи зависоким голосом, до якого чомусь зазвичай вдаються, коли розмовляють із літніми та хворими людьми.

Вона повільно повертається і мружить очі, намагаючись зосередитися. А може, це її мозок намагається знов узяти все під свій контроль. Згодом Ґвен осміхається, показуючи рівненькі кремово-білі зубні протези.

— Я пам’ятаю тебе, Едді. У тебе був брат. Шон?

— Та ні, мамо, — втручається Гоппо, — це Міккі. У Міккі був брат, якого звали Шон.

Вона сумриться, а тоді знову всміхається.

— А, так. Міккі. Як він поживає?

— У нього все чудово, мамо. Все чудово, — швиденько каже Гоппо.

— Добре, добре. Девіде, любий, можеш принести мені чаю?

— Звісно, мамо. — Він зиркає на мене. — Піду поставлю чайник.

Я стою на порозі вітальні та дивлюся на Ґвен, ніяково всміхаючись. У кімнаті чутно неприємний запах. Мабуть, судно вже давненько не чистили.

— Він славний хлопчик, — каже Ґвен.

— Так.

Вона супиться.

— Хто ти?

— Ед. Едді. Я друг Девіда.

— А, так. А де Девід?

— Вийшов до кухні.

— Ти впевнений? Я думала, що він пішов вигулювати собаку.

— Собаку?

— Мерфі.

— Точно. Ні, не думаю, що він пішов вигулювати Мерфі.

Вона махає рукою.

— А й справді. Мерфі помер. Я мала на увазі Бадді.

Бадді був у Гоппо після Мерфі. Він теж уже помер.

— Так, звісно.

Я киваю. Вона киває у відповідь. Ми киваємо одне одному. Ми б мали чудовий вигляд на задньому сидінні автівки.

Ґвен нахиляється до мене через бильце візка.

— Я пам’ятаю тебе, Едді, — каже вона. — Твоя мама вбивала дітей.

Подих застряє мені в горлі. Ґвен і далі киває й усміхається, але тепер я помічаю, що її усміх змінився. Губи скривились, а пусті до того блакитні очі враз проясніли.

— Не хвилюйся. Я їм не скажу. — Вона нахиляється вперед, тремтливим пальцем торкається носа і повільно підморгує. — Я вмію зберігати таємниці.

— А ось і я. — До вітальні заходить Гоппо з чашкою чаю. — Усе гаразд?

Я кидаю погляд на Ґвен, та її очі знову затуманюються.

— Так, — кажу я. — Ми трохи розмовляли.

— Добре. Мамо, твій чай. — Він ставить чашку на стіл. — Не забувай, що він гарячий. Не пий одразу, спочатку подуй.

— Дякую, Ґорді.

— Ґорді? — Я дивлюсь на Гоппо.

— Мій тато, — шепоче він.

— Ага.

Мій тато не плутав імен, проте іноді він називав мене просто «син», наче так я міг не помітити, що він знову забув, як мене звати.

Ґвен вмощується у візку й повертає голову до телевізора, знову поринувши у свій власний, а може, й у якийсь інший світ. Якою тонкою, спадає мені на думку, є межа між світом реальним і світом вигаданим. Хто знає, можливо, розум зовсім не втрачається, а просто перетинає ту межу й існує в якомусь іншому місці.

Гоппо сумовито всміхається.

— Може, підемо до кухні?

— Добре, — кажу я.

Якби він запропонував поплавати з акулами, я б і на це погодився, аби вибратися з тієї задушливої та смердючої вітальні.

У кухні не набагато краще. Умивальник завалено горами брудних тарілок. Кухонний стіл та інші поверхні захаращено стосами конвертів, старих журналів, пакетами соків і бляшанками коли. Гоппо нашвидкуруч прибирає на столі, та де-не-де лишаються детальки якогось старого радіоприймача чи двигуна. Я ніколи не давав собі ради з технікою, а Гоппо завжди був майстром на всі руки — умів складати й розбирати всяку всячину.

Я сідаю на старого дерев’яного стільця. Він скрипить і трохи просідає.

— Чаю? Кави? — пропонує Гоппо.

— Е-е-е… кави, дякую.

Гоппо підходить до чайника, що здається на диво новим, а з сушарки для посуду знімає дві чашки.

Насипає з банки трохи кави, а відтак обертається до мене.

— Ну? То що сталось?

Уже вкотре я знову переповідаю події двох останніх днів. Гоппо слухає не перебиваючи. Його обличчя не змінюється, поки я не доходжу до останнього речення.

— Ґев казав, що ти теж отримав листа.

Він киває і заливає каву окропом.

— Угу, кілька тижнів тому.

Він підходить до холодильника, виймає молоко, нюхає його і доливає трохи в обидві кави.

— Я подумав, що то якийсь дурнуватий жарт.

Гоппо ставить чашки на стіл і сідає навпроти мене.

— Поліція вважає, що смерть Міккі — це нещасний випадок?

Під час розповіді я не надто заглиблювався в подробиці, і тепер кажу:

— Наразі.

— Ти думаєш, що щось іще може змінитися?

— Вони знайшли в нього листа.

— Це ще нічого не означає.

— Чому?

— Тобто? Гадаєш хтось убиватиме нас, одного за одним, ніби в якійсь детективній книжці?

Правду кажучи, я не так собі все уявляв, але зараз, коли Гоппо це сказав, такий сценарій видається доволі ймовірним. І це наводить мене на іншу думку. Цікаво, чи Ніккі теж отримала листа?

— Та я жартую, — веде далі Гоппо. — Ти ж сам завважив, що Міккі був п’яний. Було темно, а на тому відтинку дороги немає ліхтарів. Напевно, він сам упав. П’яні люди часто падають у річки.

Він має рацію, проте є одне але. Завжди є «але». Причепливе набридливе слово, яке вузлом зав’язує твої кишки.

— Це ще не все?

— Коли Міккі прийшов до мене того вечора, ми говорили, і він сказав, що… що знає, хто насправді вбив Елізу.

— Брехня собача.

— Ну, я теж так подумав, але що, як він казав правду?

Гоппо відсьорбує каву.

— Ти думаєш, що «справжній» убивця штовхнув Міккі в річку?

Я хитаю головою.

— Не знаю.

— Послухай, Міккі завжди вмів заварити кашу. Таке враження, що він робить це навіть зараз, коли вже мертвий. — Гоппо замовкає. — До того ж ти єдиний, кому він розповів про свою теорію, хіба ні?

— Начебто.

— То звідки тоді «справжній» убивця дізнався про Міккі та його підозри?

— Ну…

— Або це зробив ти.

Я витріщаюся на нього.

Потьмянілі буро-червоні плями. Кров.

— Жартую, — каже Гоппо.

— Ну звісно.

Я потягую каву. Ну звісно.

Вертаючись додому від Гоппо, я витягаю мобільний телефон і набираю Хлою. У мене досі таке відчуття, ніби ми з нею ніяк не можемо поладнати. Неначе нам заважає якась нерозв’язана проблема. І мене це турбує. Окрім Гоппо й Ґева, вона чи не єдина людина, яку я можу назвати своїм справжнім другом.

Вона відповідає після третього гудка.

— Ульо.

— Привіт, це я.

— Чую.

— Могла хоча б удати, що рада мене чути.

— Стараюсь, як можу.

— Вибач за вчорашнє і вибач мою маму.

— Та нічого. Твоя мама. Твій будинок.

— Ну, мені все одно шкода, що так вийшло. Які плани на обід?

— Я на роботі.

— Он як. А я думав, що в тебе сьогодні вихідний.

— Співробітник захворів.

— Зрозуміло. Тоді…

— Я приймаю твоє вибачення, Еде. Мушу йти, у мене покупець.

— Добре. Ну, побачимося пізніше.

— Можливо.

Вона кладе слухавку. Протягом кількох секунд я дивлюся на свій телефон. Із Хлоєю завжди нелегко. Я зупиняюся, прикурюю цигарку і замислююся, чи не купити собі сандвіча по дорозі додому. А тоді ухвалюю інше рішення. Може, Хлоя й на роботі, але ж у неї мусить бути обідня перерва. Так легко вона мене не спекається. Я йду додому, беру автівку і їду в Боскомб.

Я ще жодного разу не бував у Хлої на роботі. Мушу зізнатися, що «альтернативна крамниця роково-готичного одягу» — не зовсім те місце, де мене можна зазвичай зустріти. До того ж я завжди боявся, що міг чимось осоромити її або себе.

Я навіть до пуття не знаю, де та крамниця. Протискаючись запрудженою автомобілями вулицею, я врешті знаходжу клаптик вільного місця, щоб поставити свою автівку. Крамницю Хлої, «Прикид» (символ марихуани на вивісці натякає на ширший асортимент), розташовано посеред бічної вулички, затиснуто між студентським баром і крамницею вживаних речей, а навпроти — рок-клуб «Яма».

Я відчиняю двері. Теленькає невеличкий дзвоник. У крамниці тьмяне освітлення і горланить музика. Якщо це можна назвати музикою — може, це просто когось роздирають на шматки. Від того лементу з репродуктора над головою мені відразу закладає вуха.

Кілька худорлявих підлітків походжають поміж стелажами з одягом — працівники вони чи покупці, так одразу й не скажеш. Зате добре бачу, що Хлої тут немає. Я насуплюю брови. За прилавком стоїть тендітна молода дівчина з яскраво-червоним волоссям з одного боку і виголеною головою з другого. На її обличчі красується численна кількість різноманітних кілець, сережок та іншого залізяччя. Продавчиня обертається — і я читаю на футболці, що звисає з її кістлявих плечей: «Проколотий. Пронизаний. Знівечений». Як мило.

Я підходжу до прилавка. Проколота Дівчина привітно всміхається.

— Привіт. Чим можу допомогти?

— Е-е-е… насправді я шукаю іншу дівчину.

— Шкода.

Я трохи знервовано сміюся.

— Е-е-е… вона тут працює. Моя подруга. Хлоя Джексон.

Дівчина сумриться.

— Хлоя Джексон?

— Так, худорлява. З темним волоссям. Майже завжди одягнена в чорне.

Дівчина все ще на мене дивиться, і я розумію, що такий опис пасує ледь не кожному тутешньому працівнику.

— Вибачте. Я такої не знаю. Ви впевнені, що вона тут працює?

Був певен, а тепер починаю сумніватися. Може, це не та крамниця.

— А в Боскомбі є ще одна така крамниця, як ваша?

Продавчиня щось обмірковує.

— Ні, навряд.

— Зрозуміло.

Мабуть, помітивши вираз мого обличчя і зласкавившись над бідним спантеличеним чоловіком, вона додає:

— Слухайте, я працюю тут лише кілька тижнів. Давайте я запитаю у Марка. Він адміністратор.

— Дякую, — відповідаю я, хоча й нічого до пуття не довідався. Хлоя сказала, що вона сьогодні на роботі і, наскільки мені відомо, працює тут упродовж останніх дев’яти місяців.

Я чекаю, водночас розглядаючи ряд годинників із глузливо вишкіреними червоними черепами на циферблатах і стійку листівок із привітаннями на кшталт «До біса дні народження» та «Вітаю, паскудо».

За кілька хвилин до мене ліниво підходить довготелесий молодик з поголеною головою і здоровецькою кошлатою бородою.

— Привіт. Мене звати Марк, я адміністратор.

— Привіт.

— Ви шукаєте Хлою?

На душі стає трохи легше. Він її знає.

— Так. Я думав, що вона тут працює.

— Працювала, але недавно пішла.

— Справді? Коли вона пішла?

— Десь, напевно, місяць тому.

— Ого. Зрозуміло. — Насправді я нічого не розумію. — А ми точно говоримо про ту саму Хлою?

— Худенька, чорне волосся, часто ходила з двома хвостиками?

— Так, схоже на неї.

Марк дивиться на мене підозріливо.

— Ви кажете, що вона ваша подруга?

— Принаймні я вважав так донедавна.

— Чесно кажучи, я був змушений з нею попрощатися.

— Що ви маєте на увазі?

— Її поведінку. Вона образила кількох покупців.

Дійсно схоже на Хлою.

— Я думав, що такого й чекають від вашої крамниці.

Він осміхається.

— Може, трохи зневаги, та в жодному разі не обра`з. А потім у неї був справжній скандал з однією жінкою, яка зайшла до крамниці. Я мусив утрутитися, бо там вже мало не дійшло до кулаків. Після того я її звільнив.

— Он воно що.

Я неквапливо перетравлюю почуте, ніби щойно проковтнув сальмонелу. Я розумію, що вони обоє — продавчиня й адміністратор — дивляться на мене.

— Вибачте, — кажу. — Схоже, я дістав неточну інформацію. — Ввічливий спосіб сказати: «Мені збрехала людина, від якої я такого не сподівався». — Дякую за допомогу. — Я підходжу до дверей, а потім, як лейтенант Коломбо в однойменному серіалі, обертаюся. — Жінка, з якою сварилася Хлоя, — який вона мала вигляд?

— Струнка, досить приваблива, як на стару пані. З довгим рудим волоссям.

Я завмираю, усі мої нервові закінчення виструнчуються.

— Руде волосся?

— Так. Вогняно-руде. Правду кажучи, вона була дуже спокуслива.

— Може, ви ще й ім’я її запам’ятали?

— Навіть записав, хоч вона не дуже хотіла, щоб я його записував. Але я мусив це зробити — на той випадок, якби вона подала на нас скаргу абощо.

— А цей запис у вас залишився? Тобто я розумію, що дуже багато прошу, але… це справді важливо.

— Ну, я завжди радий допомогти покупцям. — Марк супиться, посмикує бороду й оглядає мене з голови до ніг. — Ви ж покупець, хіба ні? От тільки я не бачу у вас пакета…

Аякже. Немає нічого безкоштовного. Я зітхаю, йду до стелажів з одягом і беру найближчу кофтину з глузливо вишкіреними черепами. Простягаю її Проколотій Дівчині.

— Візьму оце.

Вона осміхається, висуває шухляду і виймає зім’ятий клаптик паперу. Дає мені. Я вчитуюсь у плутаний почерк.

«Нікола Мартін».

Ніккі.

1986 рік

«У тебе мусить бути мрія. Якщо не маєш мрії, як ти збираєшся втілити її в життя?»[19]

Дивно, але чомусь на згадку про той день, коли ми її знайшли, у моїх думках завжди лунає ця пісня. Я знаю багато пісень зі старих мюзиклів — певно, тому що їх постійно крутили в пансіонаті, коли ми навідували тата. Це було вже після того, як мама остаточно опустила руки і більше не могла доглядати його вдома.

Я бачив чимало жахливого, проте найстрашнішою була татова безпорадність перед хворобою Альцгеймера, та ще й у такому молодому віці. Саме це переслідує мене вдень, а серед ночі вириває зі сну в краплях холодного поту. Є насильницька, раптова і кривава смерть, а є щось набагато гірше. Якби мені довелось обирати, я точно знаю, що обрав би.

Мені було двадцять сім, коли мій батько доживав останні дні. Мені було дванадцять років, одинадцять місяців і вісім днів, коли я вперше в житті побачив труп людини.

Не знаю чому, але я ніби очікував на щось таке. Ще від того нападу на отця Мартіна. А може, й від того трагічного випадку з Шоном Купером і появи першого крейдяного чоловічка. Крім того, мені наснився сон.

Я був у лісі. В самісінькій гущавині. Дерева обступили мене, як старі покручені велетні, а їхні рипучі кінцівки-гілки тягнулися вгору до нічного неба. Блідий місяць де-не-де проглядав крізь їхні криві переплетені пальці.

Я стояв посеред невеличкої галявинки, оточений купками гнилих бурих листків. Вогке нічне повітря осідало мені на шкіру й проникало глибоко в мої кістки. Я був одягнений лише в піжаму, кросівки та спортивну куртку. Я здригнувся й застебнув блискавку куртки до самого верху. Металева застібка крижаним холодом обпікала моє підборіддя.

Усе так по-справжньому. Занадто по-справжньому.

Було ще дещо. Запах. Нудотно-солодкий і водночас якийсь гіркий. Він заполонив мої ніздрі й забив горло. Одного разу в лісі нам трапився дохлий борсук. Він уже добряче зогнив і кишів черв’яками. У нього був подібний запах.

Я миттю геть усе зрозумів. Після трагедії минуло майже три місяці. Багато часу під землею. Багато часу в грубій і лискучій дерев’яній труні, з квітами, які вже давно розсипалися порохом, із бридкими коричневими хробаками, що повзали по розм’яклому тілу й уже починали залазити всередину.

Я обернувся. Шон Купер чи те, що від нього зосталося, вишкірився до мене, його губи потріскались і клаптями звисають навколо довгих білих зубів, що стирчать із чорних зогнилих ясен.

— Агов, гівняний вилупку!

Там, де колись були його очі, залишилися темні порожні заглибини. От тільки вони не були зовсім порожні. Я помітив, як усередині щось ворушилося. Лискучі чорні комахи кублилися на розм’яклій плоті його очниць.

— Що я тут роблю?

— Це ти мені скажи, гівняний вилупку.

— Я не знаю. Я не знаю, чому я тут. Я не знаю, чому ти тут.

— Усе просто, гівняний вилупку. Я Смерть, твоя перша побачена зблизька чиясь смерть. Схоже, ти багато про мене думаєш.

— Я не хочу про тебе думати. Хочу, щоб ти дав мені спокій.

— Це буде непросто. Та ти не хвилюйся, невдовзі в тебе з’являться нові сюжети для кошмарів.

— Що ти маєш на увазі?

— А сам як думаєш?

Я озирнувся. Стовбури дерев були вкриті малюнками. Білі крейдяні чоловічки. Вони рухалися. Вони підстрибували і кружляли, ніби витанцьовували якусь химерну моторошну джигу. Вони розмахували тоненькими ручками. У них не було облич, та я чомусь був упевнений, що вони сміються. Що вони лиховісно шкіряться.

Шкіра зіщулилася на моїх кістках.

— Хто їх намалював?

— А ти як гадаєш, гівняний вилупку?

— Я не знаю!

— Усе ти знаєш, малий гівнюку. Ти просто сам ще цього не второпав.

Шон підморгнув — хтозна-як він зробив це без повік — і зник. Не розсипався купкою пороху, як минулого разу, а зробився пожовклим листям, що спадало на землю і відразу починало скручуватись і в’янути.

Я роззирнувся. Крейдяних чоловічків більше не було. Лісу теж не стало. Я стояв у своїй кімнаті, мене трусило від страху й холоду, мої руки тремтіли й потроху починали німіти. Я глибше запхав їх до кишень. Аж тоді до мене дійшло.

Мої кишені були повнісінькі крейди.

Востаннє наша банда збиралася в повному складі того дня, коли сталася бійка. Ніккі, як ви вже знаєте, поїхала, а Міккі тепер мав нових друзяк. Побачивши Гладкого Ґева, Гоппо і мене, він здебільшого нас просто ігнорував. А бувало й таке, що його друзяки підсміювались, коли ми проходили повз, а деколи навіть бурмотіли нам услід «придурки», «гомики» та ще якісь образливі слова.

Того ранку на дитячому майданчику я заледве його впізнав. Його волосся відросло й посвітліло. Він усе дужче — і це було якось моторошно — скидався на свого брата. Я був певен, що він навіть носив дещо із Шонового одягу.

Правду кажучи, на одну жахливу мить я подумав був, що на старій обертовій каруселі на мене чекає його брат.

«Агов, гівняний вилупку. Хочеш посмоктати мій член?»

І цього разу я був упевнений, — ну, майже впевнений, — що це мені не снилося. Адже надворі білий день, а привиди, чи то зомбі, ніколи не приходять удень. Вони ховаються в тій сонній лощовині між північчю і світанком, розсипаючись на порох з першими променями сонця. Принаймні в таке я вірив, коли мені було дванадцять.

А тоді Міккі всміхнувся і знову став собою. Він зістрибнув з каруселі й, жуючи жуйку, ліниво підійшов до мене.

— Здоров, Едді Мюнстер. Ти теж отримав повідомлення?

Отримав. Спустившись на перший поверх, я побачив малюнок синьою крейдою. Символ, який означав зустріч на дитячому майданчику, і три знаки оклику. Один знак оклику означав, що це дуже важливо. Два — що треба прийти негайно. Три — що це питання життя і смерті.

— Навіщо ти хотів зустрітися? Що там таке термінове?

Міккі насупився.

— Я? Я не залишав жодного повідомлення.

— Ти намалював символ. Блакитною крейдою.

Він похитав головою.

— Ні. Я отримав повідомлення від Гоппо. Зеленою крейдою.

Ми витріщились один на одного.

— Отакої! Повернення блудного сина! — На майданчик сягнистим кроком зайшов Гладкий Ґев. — З якого б це дива?

— Тобі хтось залишав повідомлення про зустріч на майданчику? — запитав я.

— Так. Це ж ти намалював, смердюку.

Ми почали з’ясовувати, у чому річ, коли прийшов Гоппо.

— А хто запросив тебе? — поцікавився Гладкий Ґев.

Гоппо зміряв його здивованим поглядом.

— Ти. Що тут взагалі діється?

— Хтось хотів зібрати нас разом, — сказав я.

— Навіщо?

«Все ти знаєш, малий гівнюку. Ти просто сам ще цього не второпав».

— Думаю, комусь загрожує щось лихе або це лихе вже сталося.

— Та хай тобі, — пирхнув Міккі.

Я роззирнувся. Ще одне повідомлення. Неодмінно мало бути ще одне повідомлення. Я почав оглядати дитячий майданчик. Інші дивились на мене, як на божевільного. А тоді я тицьнув пальцем. Під гойдалкою. Малюнок білою крейдою. Та цей був зовсім інший. Фігурка мала довге волосся й була вдягнена в сукню. Не крейдяний чоловічок, а крейдяна дівчинка, поряд із якою були намальовані кілька білих крейдяних дерев.

Я досі чітко пам’ятаю ту мить. Свіжа біла крейда на темному асфальті. Легеньке поскрипування заіржавілої гойдалки і кусючий холодок ранкового повітря.

— Що за чортівня? — до мене наблизився Металевий Міккі. За ним ішли Гоппо і Гладкий Ґев. Вони обступили мене й роздивлялися дивний малюнок.

— Треба йти до лісу, — сказав я.

— Та ти, певно, жартуєш! — вигукнув Гладкий Ґев, та прозвучало це якось непереконливо.

— Я не піду до лісу, — озвався Металевий Міккі. — Там можна блукати сто років, але заради чого?

— Я піду, — зголосився Гоппо. Хоч я й підозрював, що він зробив це тільки для того, щоб дошкулити Міккі, я був вдячний йому за підтримку.

Гладкий Ґев закотив очі та знизав плечима.

— Ну добре, я з вами.

Металевий Міккі запхав руки до кишень і вперто переступив з ноги на ногу.

Я повернувся до Гоппо й Ґева.

— Ходімо.

Ми підійшли до каруселі та взяли свої велосипеди.

— Чекайте. — Металевий Міккі неохоче підійшов до нас. Ледь не спопеливши нас поглядом, він додав. — Сподіваюся, це не якийсь дурнуватий жарт.

— Жодних жартів, — відповів я, і він кивнув.

Ми виїхали з дитячого майданчика. Я обернувся на гойдалки. Не знаю, чи помітили інші, але та крейдяна дівчинка була не така, як інші крейдяні чоловічки. Вона була поламана. Лінії її тіла переривалися. Руки. Ноги. Голова. Вони не були з’єднані між собою.

Якось по-дивному — як-от коли трапляється щось жахливе, а вас переповнює непереборне бажання реготати до безтями — поїздка до лісу того ранку була найвеселішою і найприємнішою з-поміж усіх, що я пам’ятаю.

Узимку ми нечасто навідувалися до лісу, хіба що Гоппо — він іноді заїздив туди по дрова. Того дня яскраво світило сонце, а крижаний вітер шмагав обличчя і шарпав волосся. Шкіру поколювало від холоду. Було таке відчуття, що мої ноги крутили педалі як ніколи швидко. Ніщо не могло нас спинити. Я хотів, щоб та поїздка тривала без кінця-краю, та це, звісно, було неможливо. Якось аж надто швидко перед нами вигулькнула темна маса лісу.

— І що тепер? — запитав Металевий Міккі, трохи захеканий.

Ми злізли з велосипедів. Я роззирнувся. Я майже відразу помітив його. Малюнок на дерев’яній загорожі якраз біля драбини-перелазу. Самотній дерев’яний чоловічок вказував рукою в напрямку лісу.

— Ну що ж, уперед, — сказав Гладкий Ґев, перекидаючи свій велосипед через перелаз.

Його очі випромінювали те саме відчуття, яке переповнювало й мене. Якесь гостре передчуття, щось на кшталт істеричного збудження. Не певен, чи хтось із них здогадувався, що ми шукали. Може, й здогадувалися, але просто не хотіли говорити про це вголос.

Кожна дитина хоче знайти мертве тіло. Більше за це дванадцятирічний хлопчина хоче знайти хіба що космічний корабель, захований скарб або порножурнал. Того дня ми хотіли знайти щось жахливе. І ми знайшли. От тільки не знаю, чи хтось із нас усвідомлював, наскільки жахливою буде наша знахідка.

Гладкий Ґев ішов найпершим і, пригадую, це мене трохи дратувало. То мала бути моя пригода. Моя знахідка. Одначе Гладкий Ґев завжди був нашим лідером, і, в певному сенсі, це було правильно. Наша банда знову зібралася. Майже в повному складі.

Ми зайшли досить далеко і лише тоді побачили новий малюнок. Іще один крейдяний чоловічок на стовбурі дерева указував нам рукою дорогу.

— Сюди, — сказав Гладкий Ґев, важко відсапуючись.

— Ми й самі бачимо, — озвався Металевий Міккі.

Ми з Гоппо лише перезирнулись і засміялися. Ми ніби знову повернулися в минуле. Дурнуваті суперечки. Ущипливі коментарі Металевого Міккі.

Ми продиралися далі, зійшли з торованої стежки й рушили в саму гущавину. Раптом почувся якийсь шурхіт, коли з дерева зірвалася зграйка шпаків чи ворон, а ще мені кілька разів здавалося, нібито в підліску щось ворушилося. Може, заєць або лисиця, які теж тут іноді траплялися.

— Стійте, — скомандував Гладкий Ґев — і ми всі зупинилися.

Він тицьнув на інше дерево, якраз перед нами. Цього разу на його стовбурі був не крейдяний чоловічок, а вже знайома крейдяна дівчинка. Під нею лежала чимала купа опалого листя. Ми глипнули один на одного. А потім усі витріщилися на купу листя. З її вершечка щось стирчало.

— Чорт, чорт, чорт! — вигукнув Гладкий Ґев.

Пальці.

Її нігті були короткі, чисті й пофарбовані гарним пастельним рожевим лаком. Не поламані й не щербаті. Поліція зробила висновок, що вона не чинила спротиву. А може, вона просто не мала такої змоги. Її шкіра була блідішою, ніж коли я бачив її востаннє, літня засмага вицвіла до зимового відтінку. На її середньому пальці був срібний перстеник із зеленим камінцем у центрі. Тільки-но побачивши його, я вже знав, що то рука Вальсової Дівчини.

Гоппо схилився першим. Він завжди був найменш вразливим поміж нас. Одного разу я бачив, як він позбавив страждань нещасну пташку, добивши її каменюкою. Він відкинув іще трохи листя.

— Ой, дідько, — прошепотів Металевий Міккі.

Зазубрений уламок кістки мав разюче білий колір. Це привернуло мою увагу навіть більше, ніж кров. Вона вже зашкарубла, набула темного іржавого відтінку і майже зливалася з кольором листя, яке досі частково прикривало руку. Тільки руку. Відсічену від плеча.

Зненацька Гладкий Ґев тяжко осів на землю.

— Це рука, — пробурмотів він. — То клята рука.

— Та невже, Шерлоку? — промовив Металевий Міккі, але навіть його глузливий коментар прозвучав якось невпевнено.

Гладкий Ґев з надією глянув на мене.

— Може, це такий жарт? Може, вона несправжня?

— Справжня, — відповів я.

— Що робити?

— Ми можемо викликати поліцію, — запропонував Гоппо.

— Так, так, — відмахнувся Гладкий Ґев. — А може, вона ще жива…

— Гладкий недоумку, як вона може бути живою? — озвався Міккі. — Вона мертва, як і Шон.

— Ти не можеш цього знати.

— Але це так, — мовив я, тицяючи пальцем на інше дерево зі ще однією крейдяною фігуркою, що знову вказувала напрямок. — Ось іще одна вказівка… до інших частин її тіла.

— Треба викликати поліцію, — наполягав Гоппо.

— Саме так, — погодився Міккі. — Ходімо. Треба звідси вшиватися.

Усі закивали на знак згоди. Ми уже повернулися, щоб іти, аж раптом Гладкий Ґев сказав:

— А може, хтось би залишився… про всяк випадок…

— Що? На який ще випадок? Ти думаєш, що рука встане і кудись втече? — здивувався Металевий Міккі.

— Ні. Я не знаю. Постерегти, щоб з нею нічого не сталося.

Ми всі перезирнулися. Він мав рацію. Хтось мав залишитися на сторожі. Та ніхто не виявляв такого бажання. Ніхто не хотів залишатися наодинці в порожньому безгомінному лісі поряд з відтятою рукою, прислухатися до шурхоту в підліску, з острахом роззираючись навколо, і підстрибувати щоразу, як з дерева зірветься якась пташина…

— Я залишуся, — сказав я.

Усі пішли, а я сів біля неї. Нерішуче, я простяг руку і торкнувся її пальців. Мені здавалося, що саме цього вона й хотіла. Тягнула руку і просила, щоб хтось за неї ухопився. Я чекав, що її рука буде холодна як лід. А вона виявилася м’якою і навіть трохи теплою на дотик.

— Мені шкода, — промовив я. — Мені дуже шкода.

Не знаю точно, скільки часу я провів у лісі. Мабуть, не більше як півгодини. Коли друзі нарешті повернулися з двома місцевими поліціянтами, мої ноги вже добряче затерпли, а я сам мовби поринув у якийсь дивний напівпритомний стан.

Але я таки був при пам’яті й запевнив полісменів, що руку ніхто не чіпав і вона лежала точнісінько так, як ми її знайшли. І це була майже правда.

От тільки трішки світліший обідок залишився на її середньому пальці в тому місці, де раніше була каблучка.

Усі інші частини тіла дівчини знайшли в окремих купках листя по всьому лісі. Ну, майже всі. Певно, тому поліція так довго не могла встановити особу загиблої.

Я, певна річ, відразу її впізнав. Але ніхто про це не питав. Нам ставили багато запитань: «Що ви робили в лісі? Як ви знайшли тіло?» Коли ми розказали поліціянтам про крейдяні малюнки на деревах, вони цим дуже зацікавились, одначе коли я намагався розповісти їм про інших крейдяних чоловічків, про інші повідомлення, мені здалося, що вони не звернули на мої слова уваги.

З дорослими завжди так. Іноді сказане вами не має жодного значення, вони чують тільки те, що хочуть чути.

А для поліції ми були тільки дітьми, які бавилися собі в лісі, пішли в напрямку, що його вказували крейдяні чоловічки, і випадково натрапили на тіло. Це трапилося не зовсім так, але вважаймо, що все було саме так. Певно, у такий спосіб і з’являються всілякі легенди й міфи. Минуле без кінця переказують, події поступово перекручуються і спотворюються, тож урешті-решт нова історія стає правдивою.

У школі всі хотіли з нами побалакати. Воно й не дивно. Точнісінько як після того випадку на ярмарку, лишень цього разу люди проявляли значно більше цікавості, бо дівчина була мертва. І розчленована.

Після того нас усіх збирали і поліціянт розповідав нам, що треба бути дуже обережними й не говорити з незнайомцями. Певна річ, до нашого містечка миттю понаїжджали десятки незнайомців. Люди з камерами та мікрофонами брали інтерв’ю на вулицях і поблизу лісу. Нам не дозволяли туди заходити. Між деревами напнули поліційні стрічки і постійно чергували офіцери.

Гладкий Ґев і Металевий Міккі з превеликим задоволенням розповідали все до найдрібніших деталей і навіть вигадували нові. Ми з Гоппо не втручалися. Звісно, я був так само схвильований і збуджений, як усі інші, та водночас мене не відпускало слабке відчуття провини. Мені здавалося, що неправильно так тішитися зі смерті молодої дівчини. І дуже несправедливо, що Вальсова Дівчина вижила після тієї трагедії на ярмарку і лікарі навіть врятували її ногу, щоб потім її знову відрізали. Направду, купа смердючого кінського лайна.

А ще я хвилювався за містера Геллорана. Він був такий сумний, коли ми востаннє з ним розмовляли, хоч тоді Вальсова Дівчина була ще жива і вони збиралися перебратися до іншого міста й жити разом. А тепер вона мертва і більше не зможе нікуди поїхати, окрім хіба що того самого темного й холодного місця, куди подався Шон Купер.

Якось за вечерею я спробував поговорити про це з батьками.

— Мені шкода містера Геллорана.

— Містера Геллорана? Чому? — запитав тато.

— Бо він урятував її, а тепер вона мертва і все це дарма.

Мама зітхнула.

— Того дня ви з містером Геллораном повелися дуже сміливо. Те, що ви зробили, не було марним. У жодному разі такого не думай, хай там що кажуть люди.

— А що кажуть люди?

Мама з татом обмінялися «дорослими» поглядами, котрих, на їхню думку, діти з огляду на свій вік дивом не помічають.

— Едді, — почала мама. — Ми знаємо, що тобі подобається містер Геллоран. Та іноді ми не знаємо людей так добре, як нам здається. Тим більше, що містер Геллоран провів тут зовсім небагато часу. Жоден з нас не знає його настільки добре.

Я витріщився на них.

— Люди думають, що це він її вбив?

— Ми такого не казали, Едді.

І не треба. Я був малий, а не дурний.

Я відчув, як стислося моє горло.

— Він не міг її вбити. Він її кохав. Вони збиралися разом поїхати з міста. Він сам сказав.

Мама насупилась.

— Едді, коли він це сказав?

Я загнав себе в глухий кут.

— Коли я ходив до нього.

— Ти ходив до нього? Коли?

Я знизав плечима.

— Кілька тижнів тому.

— Ти був у нього вдома?

— Так.

Тато з брязкотом опустив ніж на тарілку.

— Едді, послухай. Щоб ти більше ніколи туди не ходив, зрозумів?

— Але він мій друг.

— Більше ні, Едді. Поки що ми не знаємо, хто він такий насправді. Тобі не можна з ним бачитися.

— Чому?

— Бо ми так сказали, Едді, — відрубала мама.

Мама ніколи такого не говорила. Вона твердила, що дітям не можна забороняти чогось і чекати, що вони тебе послухають, якщо не пояснити їм причини. Проте тієї миті її обличчя набуло виразу, якого я ніколи раніше не бачив. Ані тоді, коли я знайшов під дверима той пакунок. Ані тоді, коли нам у вікно полетіла цеглина. Ані тоді, коли напали на отця Мартіна. Вона була налякана.

— Пообіцяй мені.

Я опустив голову і буркнув: «Обіцяю».

Тато поклав свою велику важку долоню на моє плече.

— Молодець.

— Чи можу я піти до своєї кімнати?

— Звичайно.

Я зісковзнув зі стільця і поплентався нагору. Дорогою я розімкнув схрещені пальці.

2016 рік

Відповіді. На запитання, яких я навіть не ставив. Яких я навіть не думав ставити. Чи була Хлоя тою, за кого себе видавала? А може, вона мені брехала?

«Я був змушений з нею попрощатися. У неї трапився скандал з однією жінкою. Ніккі».

Я копирсаюся в кухонних шухлядах, перебираю старі чеки на доставку їжі, візитівки і рекламні листівки з супермаркетів, намагаючись зібрати докупи всі шматочки, намагаючись придумати бодай якесь раціональне пояснення.

Можливо, Хлоя знайшла іншу роботу і просто мені про це не сказала. Може, їй було соромно, що її звільнили, хоч це й не схоже на Хлою. Можливо, та сварка з Ніккі сталася цілком випадково. Може, то була зовсім не та Ніккі, яку я знаю (чи знав). То могла бути зовсім інша струнка й приваблива старша жінка з вогняно-рудим волоссям на ім’я Ніккі. Ага, звичайно. Я розумію, що це малоймовірно, але таки можливо.

Кілька разів я набирав її номер. Але так і не потелефонував. Донині. Настав час таки зробити цей дзвінок.

Я гучно захряскую шухляду і йду нагору. Не до спальні, а до кімнати з моєю колекцією. Розглядаю поскладані одна на одну коробки, подумки відкидаючи непідходящі.

Після переїзду Ніккі надіслала кожному з нас листівку зі своєю новою адресою. Я писав їй кілька разів, але так і не дістав жодної відповіді.

Я знімаю три коробки з однієї з горішніх полиць і берусь переглядати їхній вміст. Перша не дає результатів, так само як і друга. Трохи розчарований, я відкриваю третю коробку.

Після татової смерті я отримав ще одну листівку. Там було лише одне слово. «Співчуваю. Н.». І телефонний номер. Та я жодного разу їй не телефонував.

Мої очі засвічуються, коли я помічаю пом’яту листівку із зображенням борнмутського причалу. Я миттю висмикую її й обертаю. Те що треба. Я беру телефон.

Один за одним ідуть гудки. Може, це навіть не той номер. Мабуть, вона його вже давно змінила. Певно…

— Алло.

— Ніккі, це Ед.

— Ед?

— Едді Адамс…

— Ні, ні, я знаю, що це ти. Я просто здивована. Минуло стільки часу.

Що правда, то правда. Але Ніккі так і не навчилася брехати. Вона зовсім не здивована. Вона занепокоєна.

— Знаю.

— Як ти?

Гарне питання. Безліч відповідей. Я обираю найлегшу.

— Бувало й краще. Послухай, я розумію, що це трохи неочікувано, та ми могли б поговорити?

— Я думала, ми вже говоримо.

— Віч-на-віч.

— Про що?

— Про Хлою.

Западає тиша. Така тривала, що я вже починаю сумніватися, чи не кинула вона слухавку.

А тоді Ніккі каже:

— Я закінчую роботу о третій.

Потяг прибуває до Борнмута о пів на четверту. Усю дорогу я вдаю, ніби читаю, вряди-годи перегортаючи сторінки нового роману Гарлана Кобена. Коли потяг зупиняється, я виходжу зі станції та приєднуюся до натовпу людей, що сунуть до набережної. Переходжу дорогу на світлофорі й прогулююся Борнмутськими садами.

Хоч місто розташовано за якихось двадцять миль від Андербері, я зрідка сюди навідуюсь. Я не любитель моря і набережних. Навіть у дитинстві я трохи побоювався бурхливих хвиль і просто ненавидів відчуття сипкого та грузького піску між пальцями. Я зненавидів пісок ще дужче, коли якось побачив, як хтось закопував у нього недоїдені сандвічі. Відтоді я нізащо не заходжу на пляж без капців чи кросівок.

Цього не надто теплого серпневого дня було напрочуд багато людей, які теж прогулювалися садами і грали в міні-гольф (у дитинстві я дуже любив цю гру).

Я виходжу на набережну, минаю тепер порожню будівлю, де колись був здоровецький кінотеатр IMAX, що поволі розвалюється, бо нею вже давно ніхто не користується, залишаю позаду ігрові автомати і звертаю праворуч до прибережних кав’ярень.

Сідаю надворі за одним зі столиків, потягую тепле капучино й палю. Окрім мого, зайнято ще один столик — молодою парочкою. Дівчина з коротким висвітленим волоссям і її супутниця з дредами й численними кільцями та сережками. Я відчуваю себе — і, певно, маю такий самий вигляд — дуже старим і надто гетеросексуальним.

Я виймаю книжку, але знову не можу зосередитися. Зиркаю на годинник. Майже за чверть до четвертої. Беру з пачки ще одну цигарку — вже третю за останні півгодини — і нахиляюся її прикурити. Коли ж я підводжу голову, переді мною стоїть Ніккі.

— Жахлива звичка. — Вона відсуває стільця і сідає. — Маєш іще одну?

Я підсуваю до неї пачку цигарок і запальничку, вдячний, що в мене не трусяться руки. Ніккі виймає цигарку і прикурює її, даючи мені нагоду себе роздивитися. Вона здається старшою. Нічого дивного. Час посмугував зморшками її чоло й кутики очей. Руде волосся пряме, з білявими пасмами. Вона досі струнка, одягнена в джинси і картату сорочку. Під легким макіяжем я помічаю ледь видиме ластовиння. Я впізнаю в цій жінці давно знайому дівчинку.

Вона підводить очі.

— Так, я постаріла. І ти теж.

Аж раптом усвідомлюю, в якому вигляді вона мене побачила. Розчухраний і розхристаний чоловік у заяложеному піджаку, пом’ятій сорочці та розпущеній краватці. Моє волосся скуйовджене, а до всього я ще й в окулярах для читання. Я здивований, що вона взагалі мене впізнала.

— Дякую, — кажу я. — Радий, що ми оминули всі люб’язності.

Ніккі уважно дивиться на мене глибокими зеленими очима.

— Знаєш, що найдивніше?

Безліч відповідей.

— Що?

— Я чомусь не була здивована, коли ти зателефонував. Правду кажучи, я навіть очікувала на твій дзвінок.

— Я навіть не знав, чи той номер правильний.

До нас неквапливо підходить офіціант у чорній уніформі з гіпстерською бородою і однією з тих модних непідвладних гравітації чуприн.

— Подвійне еспресо, — замовляє Ніккі.

З його виразу заледве можна зрозуміти, що він її почув. Офіціант так само неквапом відходить.

— Ну? — Ніккі знову повертається до мене. — Хто почне перший?

Я розумію, що не маю найменшої гадки, з чого почати нашу розмову. Шукаю підказок у своєму капучино. Марно. Я вирішую почати з чогось нейтрального.

— То ти постійно жила в Борнмуті?

— Я переїздила на деякий час у зв’язку з роботою. А тепер повернулася.

— Зрозуміло. Що поробляєш?

— Нічого особливого. Канцелярська робота.

— Чудово.

— Не дуже. Насправді досить нудно.

— Он як.

— А ти?

— Викладаю. Я працюю вчителем.

— В Андербері?

— Так.

— Класно.

Офіціант приносить Ніккі каву. Вона дякує йому. Я відсьорбую капучино. Атмосфера здається перебільшено напруженою. Ми обоє мовчимо.

— Як там твоя мама? — питаю.

— Вона померла. Рак грудей. П’ять років тому.

— Співчуваю.

— Не варто. Ми з нею кепсько ладнали. Я пішла з дому, коли мені стукнуло вісімнадцять, і відтоді ми рідко бачились.

Я дивлюся на неї. Чомусь я завжди думав, що для Ніккі все закінчилося щасливо. Вона звільнилася від свого батька. Знайшла маму. Та, мабуть, у реальному житті не буває щасливих кінців, а тільки заплутані й неприємні.

Вона видихає хмарку диму.

— Ти досі бачишся з іншими?

Я киваю.

— Так. Гоппо працює сантехніком. Ґев керує «Буйволом». — Я вагаюся. — Знаєш про аварію?

— Чула.

— Хто тобі сказав?

— Рут писала мені. Через неї я дізналася про твого тата.

Рут? У голові зринає далекий спомин. Пригадую. Це та жіночка з кучерявим волоссям, одна з протестувальниць отця Мартіна, яка взяла Ніккі до себе після нападу на її батька.

— Та вона постійно переконувала мене навідати тата, — веде далі Ніккі. — З часом я припинила читати її листи. А потім змінила адресу, нічого їй не сказавши. — Вона потягує каву. — Знаєш, він досі живий.

— Знаю.

— А, так. — Ніккі киває. — Твоя мама. Добра самаритянка. Хто б міг подумати, еге ж?

Я легенько всміхаюся.

— Ти жодного разу його не відвідувала?

— Ні. Навідаюся, коли він помре.

— Ти ніколи не думала повернутися до Андербері?

— Забагато прикрих спогадів. При тому, що мене там не було, коли сталося найгірше.

Ні. Не було. Та це однаково її стосувалося.

Ніккі подається вперед, щоб загасити цигарку.

— Ну, ми погомоніли на світські теми. Може, перейдімо до справи? Чому ти питаєш про Хлою?

— Звідки ти її знаєш?

Вона хвилинку вивчає мене, а потім каже:

— Ти перший.

— Вона винаймає у мене кімнату.

Її очі розширюються.

— От чорт!

— Гарний початок.

— Вибач, але… справа в тому… — Ніккі хитає головою. — Я не можу повірити, що вона таке вчинила.

Я витріщаюся на неї, спантеличений.

— Учинила що?

Ніккі простягає руку і, навіть не питаючи, виймає з пачки одну цигарку. Рукав її сорочки задирається, відкриваючи невеличке татуювання на зап’ястку. Крила янгола. Вона бачить, що я його помітив.

— На пам’ять про мого тата. На знак пошани.

— Але ж він іще живий.

— Я не вважаю це за життя.

А я не вважаю таке татуювання шанобливим. Тут щось інше. Щось, від чого почуваюся незручно.

— Хай там як, — веде далі Ніккі, прикурюючи цигарку і глибоко втягуючи дим. — Я дізналася про неї тільки торік. Вона сама мене знайшла.

— Знайшла? То хто вона така?

— Моя сестра.

— Пам’ятаєш Ханну Томас?

Я протягом кількох секунд міркую, а тоді пригадую. Білява подружка Вальсової Дівчини, одна з протестувальниць. Донька поліціянта. І, звісно ж…

— Вона була дівчиною Шона Купера, — кажу я. — І завагітніла від нього.

— Так, але не від нього, — каже Ніккі. — То була брехня. Шон Купер не ґвалтував Ханну Томас. І він не був батьком її дитини.

— То хто ж тоді? — я витріщаюся на неї, цілковито збитий з пантелику.

Ніккі дивиться на мене, як на ідіота.

— Ну ж бо, Еде. Воруши мізками.

Я напружено міркую. І тут до мене доходить.

— Твій тато? Вона завагітніла від твого тата?

— Не треба так дивуватися. Ті протестувальниці були його особистим маленьким гаремом. Його фанатками. Вони молилися на нього, як на рок-зірку. А тато? Скажімо так: плоть слабка.

Я намагаюся перетравити почуте.

— Тоді чому Ханна збрехала і сказала, що це був Шон Купер?

— Бо так їй сказав мій тато. Бо її тато не міг убити хлопця, котрий був уже мертвий.

— Як ти дізналася?

— Однієї ночі я чула, як вони через це сварилися. Вони гадали, що я вже сплю. Так само як і думали, що я сплю, коли вони трахалися.

Я пригадую той вечір, коли побачив Ханну Томас у вітальні разом з моєю мамою.

— Вона приходила до моєї мами, — кажу я. — Вона була дуже засмучена. Мама її заспокоювала. — Я гірко всміхаюся. — Цікаво, як швидко забуваєш про принципи, коли йдеться про твою небажану дитину і твоє життя.

— Насправді вона хотіла залишити дитину. Це тато хотів, щоб вона її позбулася.

Я дивлюся на Ніккі, не повіривши власним вухам.

— Він хотів, що вона зробила аборт? Після всього, що він накоїв?

Ніккі здіймає брову.

— Цікаво, як швидко забуваєш про святенництво, коли йдеться про твою позашлюбну дитину і твою репутацію.

Я хитаю головою.

— Виродок.

— Угу. Не те слово.

Мій мозок укотре напружується, силкуючись зібрати все докупи.

— То вона таки народила дитину? Бо щось я такого не пригадую.

— Їхня сім’я переїхала. Її тата кудись перевели абощо.

А згодом на отця Мартіна напали, тому він аж ніяк не міг підтримувати з нею зв’язок.

Ніккі струшує попіл у попільничку, яка тепер нагадує застережну картинку про небезпеку куріння.

— Минає майже тридцять років, — веде далі Ніккі. — І на моєму порозі з’являється Хлоя. Я досі не знаю, як вона мене знайшла. Вона сказала, що є донькою Ханни, моєю зведеною сестрою. Спершу я їй не повірила. Звеліла забиратися. Проте вона залишила мені свій номер. Я не хотіла їй телефонувати, але, не знаю, мабуть, мені стало цікаво…

Ми зустрілися за обідом. Вона принесла фотографії, розказала мені всяку всячину і переконала, що була тією, ким себе називала.

Вона мені навіть сподобалася. Напевно, вона трохи нагадувала мене саму в її віці.

Може, саме тому вона мені сподобалась.

— Вона сказала, що її мама померла від раку, — розповідає Ніккі. — А стосунки з вітчимом у неї не склалися. Знову ж таки, мені було її шкода. Ми зустрічалися кілька разів. А потім, одного дня, вона повідомила, що мусить виїхати з квартири і ніяк не може знайти нове житло. Я сказала, що вона може трохи пожити в мене, якщо це їй допоможе.

— То що сталося?

— Нічого. Протягом трьох місяців вона була ідеальною співмешканкою — аж надто ідеальною.

— А далі?

— Якось увечері я повернулась додому. Напевно, Хлоя десь вийшла. Але вона не зачинила двері до своєї кімнати і… на столі був відкритий її ноутбук.

— Ти прокралася до її кімнати.

— До моєї кімнати, і… не знаю, я просто…

— Запхала носа в її особисте життя.

— А знаєш, я рада, що зробила це. Я дізналася, що вона писала про мене. Про крейдяних чоловічків. Про всіх нас. Ніби проводила якесь розслідування.

— Навіщо?

— Звідки мені знати?

— Вона щось пояснила?

— Я не дала їй такої змоги. Я веліла їй того-таки вечора спакувати валізи.

Ніккі гасить другу цигарку і робить чималий ковток кави. Я бачу, як легенько тремтять її руки.

— Як давно це було?

— Дев’ять-десять місяців тому.

Виходить, десь у той час, коли вона з’явилася на моєму порозі, безмежно вдячна, що я так швидко дав їй кімнату.

На набережній зривається вітер. Я здригаюсь і піднімаю комір піджака. Це лише вітер. Просто вітер.

— Якщо ви не бачились упродовж кількох місяців, чому ти сварилася з нею в крамниці?

— Тобі про це відомо?

— Саме так я дізнався, що ви знайомі.

— Я отримала листа…

Моє серце завмирає.

— Вішальника і крейду?

Вона витріщається на мене.

— Звідки ти знаєш?

— Бо я теж такого отримав. І Ґев з Гоппо… і Міккі.

Ніккі супиться.

— То вона надіслала листи нам усім?

— Вона? Ти думаєш, що то Хлоя надіслала ті листи?

— А хто ж іще, — різко відповідає Ніккі.

— Вона в цьому зізналася?

— Ні. Але хто, окрім неї, міг це зробити?

Ми обоє замовкаємо. Я думаю про Хлою, яку знаю. Зухвалу, веселу і кмітливу дівчину, до якої я так звик. Я вже нічого не тямлю.

— Не знаю, — кажу. — Проте я не робив би хапливих висновків.

Ніккі знизує плечима.

— Твоя справа. Але якщо це зведе тебе в могилу, потім не нарікай.

Отже, вже зайшла така розмова. Я чекаю, поки вона доп’є каву, і кажу, дещо стишеним голосом.

— Ти чула про Міккі?

— Що з ним?

Ед Адамс — вісник приємних і гарних новин.

— Він мертвий.

— Господи! Що сталося?

— Він упав у річку і втопився.

Ніккі пильно дивиться на мене.

— У річку в Андербері?

— Так.

— А що він робив у Андербері?

— Приїздив зустрітися зі мною. Він хотів написати книжку про крейдяних чоловічків. Хотів, щоб я йому допоміг. Він добряче хильнув, але наполіг, що повернеться до готелю пішки… Так і не дійшов.

— Дідько.

— Угу.

— Але то був нещасний випадок?

Я вагаюся.

— Еде?

— Мабуть.

— Мабуть?

— Послухай, це прозвучить як щось божевільне, але того вечора перед тим, як піти, Міккі сказав мені, що знає, хто насправді вбив Елізу.

Вона фиркає.

— І ти йому повірив?

— А що, як він казав правду?

— Ну тоді це була перша правда в його житті.

— А що, як він таки не збрехав? Може, його смерть не випадкова?

— То й що? Тобі не байдуже?

Якусь мить я сиджу приголомшений. Невже Ніккі завжди була такою байдужою?

— Ти ж це не серйозно?

— Ще й як серйозно. Міккі усе своє життя наживав собі ворогів. У нього не було друзів. А в тебе були. Тому я й погодилася з тобою зустрітися. Але з мене досить.

Вона відсуває стільця.

— Прислухайся до моєї поради: вертайся додому, вижени Хлою і… живи собі спокійно.

Мені варто її послухати. Мені варто її відпустити. Мені варто допити капучино і сісти на потяг. Та з іншого боку, моє життя — це суцільна троща розбитих одне об одного «варто», звалених в одну величезну купу з учинками, про які я вже давно розкаююся.

— Ніккі. Почекай.

— Що?

— А як же твій тато? Хіба ти не хочеш дізнатися, хто винен?

— Еде, краще облиш цю тему.

— Чому?

— Бо я знаю, хто винен.

Уже вдруге за цей день вона збиває мене з пантелику.

— Знаєш? Звідки?

Ніккі спрямовує на мене важкий погляд.

— Вона мені сказала.

Потяг до Андербері затримується. Я намагаюся переконати себе, що це тільки прикра випадковість, але даремно. Я міряю кроками вестибюль, клянучи себе за те, що вирішив поїхати потягом, а не автівкою (та ще й зволікав за пляшкою вина замість того, щоб упіймати попередній потяг). Я постійно зиркаю на розклад руху. Затримується. Вже так би й написали: «Спеціально, щоб роздратувати Еда».

Я прибуваю до Андербері після дев’ятої, увесь спітнілий, пом’ятий і занімілий з одного боку через те, що мене ледь не втиснув у вікно якийсь кремезний чолов’яга, що скидався на гравця в регбі з команди Титанів (це я про давньогрецьких богів).

Поки добирався зі станції автобусом, а потім ще йшов від зупинки до оселі, я страшенно втомився, знервувався і, на мій превеликий жаль, протверезів. Я відчиняю хвіртку та ступаю на під’їзну доріжку. У будинку темно. Мабуть, Хлоя кудись пішла. Може, це навіть на краще. Не певен, що я готовий до нашої з нею розмови.

Перший крижаний палець тривоги лоскоче мою потилицю, коли я наближаюся до вхідних дверей і бачу, що їх не замкнено. Іноді Хлоя поводиться на диво легковажно, та зазвичай вона не буває такою безвідповідальною й забудькуватою.

Якусь мить я вичікую, як непрошений комівояжер, на власному порозі, а потім відчиняю двері.

— Агов!

У відповідь лише напружена тиша будинку і ледь чутне дзижчання на кухні. Я вмикаю світло в коридорі й стою, стискаючи в руці свої ключі.

— Хлоє!

Заходжу до кухні, вмикаю світло і роззираюся.

Задні двері відчинено навстіж, і я відчуваю легенький протяг. На кухонних поверхнях залишки їжі: шматочки піци, якийсь салат у мисочці. На столі недопитий келих вина. Дзижчання, яке я почув раніше, долинає з духовки.

Я нахиляюсь і вимикаю її. Зненацька тиша робиться оглушливою. Єдиний звук, який я тепер чую, це як стугонить кров у моїх вухах.

— Хлоє!

Я роблю один крок і моя нога послизається. Я опускаю очі. Серце завмирає. Гупання у вухах наростає. Червона. Темно-червона пляма. Кров. Тоненька цівочка веде до задніх дверей. Я йду по сліду, а моє серце скажено калатає. На порозі я затримуюсь. Надворі вже смерклося. Я вертаюся до кухні, беру з шухляди ліхтарика і виходжу на заднє подвір’я.

— Хлоє! Ти тут?

Я обережно обходжу будинок і спрямовую ліхтарик на зарості трави й чагарників, що обступили кілька дальніх дерев. Де-не-де трава притлумлена. Значить, нещодавно тут хтось ходив.

Я крокую протоптаною стежкою. Будяки і кропива чіпляються за мої штани. Світло ліхтарика вихоплює щось у траві. Щось червоно-рожево-буре. Я нахиляюсь — і шлунок підстрибує мені до горла.

— Дідько.

Пацюк. Вительбушений пацюк. Хтось розпанахав йому живіт, і кишки вивалилися назовні, немов в’язка маленьких сирих сосисок.

Праворуч щось шурхотить. Я підскакую з несподіванки і повертаюся. З високої трави на мене витріщаються дві мерехтливі зелені очиці. Звідти з гортанним шипінням вилітає Пушинка.

Я задкую, стримуючи в горлі крик.

— Хай тобі трясця!

Пушинка самовдоволено розглядає мене. «Налякався, Едді, еге ж?» А потім, метляючи хвостом, підходить до мене, бере своїми гострими білими зубами залишки пацюка і неквапом несе його кудись у темряву.

Я дозволяю собі один істеричний смішок.

— Бісова чортівня.

Пацюк. То ось звідки кров. Це просто пацюк і бісова дурнувата кицька. Я відчуваю неабияку полегкість. А потім у моєму вусі лунає тихенький голосок:

«Але кицька і пацюк не пояснюють відчинених задніх дверей, га, Едді? Чи недоїдену вечерю? Щось тут не так».

Я повертаюся до будинку.

— Хлоє! — горлаю щосили.

А тоді починаю бігти. Вилітаю сходами нагору, біжу прожогом до її кімнати. Стукаю в двері, а тоді відчиняю, частково сподіваючись побачити на ліжку її розпатлану голову. Проте на ліжку нікого немає. Кімната порожня. У пориві кидаюся до її шафи. Торохтять пусті вішаки. Одну по одній беруся висмикувати шухляди комода. Порожньо. Порожньо. Порожньо.

Хлоя пішла.

1986 рік

Я думав, що мине чимало часу, перше ніж я зможу знову непомітно вислизнути з дому. А виявилося, що мені треба зачекати лише кілька днів, до вихідних.

Мамі хтось зателефонував, і вона поквапилася до клініки. Тато мав за мною наглядати, але наближався термін здачі якогось проекту, і він зачинився у своєму кабінеті. Я бачив записку, що її залишила мама: «Приготуй Едді сніданок. Вівсянку або тости. ЖОДНОГО печива чи шоколаду! Люблю тебе, Маріанна».

Сумніваюся, що тато її читав. Він здавався як ніколи неуважним. Коли я відчинив кухонну шафку, то побачив, що він поставив на полицю молоко, а пачку кави запхав до холодильника. Я похитав головою, вийняв мисочку, насипав у неї трохи рисових пластівців, хлюпнув молока, поклав ложку і залишив її біля умивальника.

Узявши пачку печива, я швиденько схрумкав його у вітальні, поки дивився дитячий телесеріал «Saturday Superstore». Потім, залишивши телевізор увімкненим, навшпиньки піднявся до своєї кімнати. Відсунув комод, вийняв зі схованки коробку з-під взуття і відкрив її.

Усередині лежав перстень. Він був трохи вимазаний багнюкою з лісу, але я не хотів його витирати. Тоді він більше не був би її перснем, він би втратив свою особливість. Це дуже важливо. Якщо ви хочете зберігати в себе якусь річ, то маєте зберігати кожнісіньку її часточку. Щоб не забути, де і коли ви її знайшли.

Одначе була людина, яка потребувала тієї каблучки більше за мене. Людина, котра любила Вальсову Дівчину, але не мала жодної речі на пам’ять про неї. Нехай у нього й були картини, але вони не були її часточкою, вони не торкались її шкіри і не були з нею тоді, коли вона потихеньку холонула в купках опалого листя.

Я загорнув каблучку в туалетний папір та обережно запхав її до кишені. Не певен, що в той момент я добре розумів, що збирався зробити. Я уявляв, що піду до містера Геллорана, скажу йому, як мені шкода, віддам персня, за що він буде мені дуже вдячний, а я в такий спосіб відплачу йому за все те добро, яке він зробив для мене. Принаймні так я хотів учинити.

Із сусідньої кімнати долинули якісь звуки. Тато кашлянув, рипнув його стілець і почулося гудіння принтера. Я присунув комод на місце і прокрався сходами на перший поверх. Схопив товсте зимове пальто і шарф.

Про всяк випадок, щоб тато не хвилювався, якщо раптом зійде вниз, я нашкрябав йому записку: «Пішов до Гоппо. Не хотів тебе турбувати. Едді».

Зазвичай я був слухняною дитиною. А втім, я був упертим, іноді аж занадто. Якщо в мене з’являлася якась ідея, ніхто не міг мене від неї відмовити. Не можу сказати, що бодай на мить засумнівався чи стривожився, поки витягав велосипед із гаража та котив його вулицею до будинку містера Геллорана.

Він мав би вже поїхати до Корнуолла, але поліція попросила його залишитися, доки тривало розслідування. Тоді я цього не знав, але вони схилялися до того, що мають достатньо доказів, аби звинуватити його у вбивстві Вальсової Дівчини.

Насправді в поліції майже не було справжніх доказів. Більшість свідчень була непряма і ґрунтувалася на чутках. Усі хотіли, щоб Геллоран був винен, бо це просто та зрозуміло. Він був чужинцем, навіть більше, був доволі химерним і вже встиг заплямувати себе розбещенням неповнолітньої дівчини.

Ось яка в поліціянтів була теорія: Вальсова Дівчина хотіла з ним порвати, й, коли сказала йому про це, містер Геллоран оскаженів і вбив її. Це припущення частково підкріплювали свідчення її мами, яка сказала, що за день до того донька повернулася ввечері уся в сльозах, бо вони з містером Геллораном посварилися. Той підтвердив, що в них виникла сварка, але заперечував, що вони розлучилися. Він навіть зізнався, що вони мали зустрітися в лісі того дня, коли її вбили, але після сварки він не пішов. Я не знаю, як усе сталося насправді, та ніхто не міг ані підтвердити, ані спростувати його слів, окрім хіба що дівчини, яка більше ніколи не заговорить — хіба тільки в темному місці, де її голос поглине земля зі звивистими хробаками.

Той суботній ранок видався напрочуд тихим. Певно, це був один із тих ранків, коли день не хоче вилазити з ліжка, ніби заспаний підліток, якому ліньки скинути нічну ковдру й розчахнути штори світанку. О десятій годині досі було похмуро і мрячно. Дорогу мені освітлювали фари поодиноких автівок. Більшість будинків темніли. Хоч до Різдва залишалося не так багато часу, мало хто оздобив свої домівки святковими прикрасами. Мабуть, того року нікому не хотілося святкувати. Тато досі не купив ялинки, а я ще навіть не думав про свій день народження. Будиночок містера Геллорана вирізнявся з-поміж інших. Він скидався на білу примару зі змазаними в затуманеному світлі краями. Поруч стояла його автівка. Я зупинився недалечко і роззирнувся навсібіч. Оселя стояла самотиною, в самому кінці Аморі-Лейн, коротенької вулички з кількома подібними будиночками. Начебто нікого не було. Та я все одно вирішив не залишати велосипеда біля домівки містера Геллорана, а заштовхав його в кущі на протилежному боці вулиці, звідки велосипед майже не було видно. Тоді швиденько перебіг дорогу і рушив до дверей.

Штори були розсунуті, але всередині не світилося. Я підняв руку, постукав у двері й трохи почекав. Жодного звуку. Я знову постукав. Тиша. Хоча, мені здалося, що я щось почув. Я вагався. Може, він не хотів нікого бачити. Можливо, мені краще повернутися додому. Я вже хотів розвернутись і піти, але щось — досі не знаю, що саме — ніби підштовхнуло мене та сказало: «Принаймні спробуй відчинити двері».

Я поклав руку на дверну ручку і покрутив її. Двері відчинилися. Мене зустріла сірувата темрява.

— Агов! Містере Геллоран!

Жодної відповіді. Я глибоко вдихнув і переступив поріг.

— Агов!

Я роззирнувся. Як і раніше, на кожному кроці траплялися коробки, та цього разу в крихітній вітальні з’явилися нові предмети. Пляшки. Від вина, пива й кілька пузатих з етикеткою «Jim Beam». Я насупився. Мабуть, усі дорослі час від часу випивали. Але пляшок було чимало.

Я почув, що нагорі тече вода. Звук був приглушений, але принаймні знайомий. Я полегшено видихнув. Містер Геллоран напускав ванну. Тому й не чув, як я стукав у двері.

Але тепер я опинився в незручному становищі. Я не міг просто зійти нагору. Може, він там голий. До того ж так він зрозуміє, що я сам, без його дозволу, зайшов до будинку. З іншого боку, я не хотів виходити і чекати надворі, бо раптом мене хтось побачить.

Я міркував, як краще вчинити, і врешті знайшов рішення. Я тихенько прокрався на кухню, витяг з кишені перстень і поклав його на середину столу, де його просто неможливо було не побачити.

Варто б залишити записку, але я не знайшов папір і ручку. Я підвів голову. На стелі розповзалась якась незрозуміла темна пляма. Я на хвильку подумав, що це якось дивно, тим більше, що вода й досі текла, аж тут десь неподалік загуркотів двигун автівки. Я аж підскочив. Цей звук нагадав мені, що я перебуваю в чужому будинку, і миттю повернув мої думки до застереження батьків. Тато міг уже закінчити свою роботу, і хто знає, чи не повернулася мама.

Хоч я залишив записку, мама все одно могла щось запідозрити й потелефонувати до мами Гоппо.

Моє серце шалено калатало, коли я вискочив з будинку і захряснув за собою двері. Перебіг дорогу, витяг з кущів велосипед і помчав додому. Я крутив педалі так прудко, як тільки міг. Залишивши велосипед біля задніх дверей, я скинув пальто й шарф і розтягнувся на канапі у вітальні. Тато спустився десь за двадцять хвилин після мого приїзду. Він зазирнув до кімнати.

— Усе добре, Едді? Кудись виходив?

— Заходив до Гоппо, але його не було вдома.

— Треба було мені сказати.

— Я залишив записку. Не хотів тебе турбувати.

Тато всміхнувся.

— Ти молодець. Я тут подумав, може, приготуймо для мами печиво?

— Гаразд.

Мені подобалося куховарити з татом. Деякі хлопці вважають, що це дівчача справа, але тільки не з моїм татом. Він не дотримувався ніяких рецептів і завжди додавав до тіста всяку всячину. Його печиво смакувало або чудово, або якось по-дивному, але нам завжди кортіло дізнатись, яке ж воно на смак.

Ми якраз витягали з духовки печиво з родзинками, мармітом[20] і арахісовою пастою, коли додому, десь за годину після мого приїзду, повернулась мама.

— Ми тут! — гукнув тато.

Мама зайшла до кухні. Я подивився на неї і відразу зрозумів: щось сталося.

— У клініці все добре? — запитав тато.

— Що? А, так. Я все владнала, тепер усе гаразд. — Проте вигляд вона мала схвильований і засмучений.

— Мамо, що таке? — поцікавився я.

Вона подивилася на нас із татом і нарешті сказала:

— Дорогою додому я проїжджала повз будинок містера Геллорана.

Я напружився. Невже вона мене бачила? Ні, це неможливо. Я вже давно вдома. А може, хтось інший бачив мене і розказав їй, або вона сама здогадалася, бо вона моя мама і шостим чуттям визначає, коли я роблю щось погане.

Насправді це було зовсім інше.

— Там була поліція і… «швидка».

— «Швидка»? — перепитав тато. — Чому?

Вона додала ледь чутно:

— Вони виносили тіло, на ношах.

Самогубство. Поліція приїхала заарештувати містера Геллорана, а знайшла його на другому поверсі в переповненій ванні, від чого під нею вже почала просідати і протікати стеля. Вода, що крапала на кухонний стіл, мала світло-рожевий колір. Червоною вона була у ванні, де лежав містер Геллоран із глибокими повздовжними порізами на руках, від зап’ясть аж до ліктів. Не прохання про допомогу. Останній крик, на прощання.

Вони знайшли перстень. Із залишками лісової багнюки. У поліції більше не було сумнівів. Вони дістали той неспростовний доказ, якого їм бракувало. Містер Геллоран убив Вальсову Дівчину, а потім наклав на себе руки.

Я так ніколи й не зізнався. Я добре розумів, що мав би це зробити, проте мені було дванадцять, я був наляканий та й узагалі дуже сумнівався, що хтось би мені повірив. Мама подумала б, що я намагаюся допомогти містерові Геллорану, хоч йому вже ніхто не міг зарадити. Ані йому, ані Вальсовій Дівчині. То яка тоді користь від мого зізнання?

Повідомлень більше не було. Не було й крейдяних чоловічків. Більше ніяких жахливих трагедій чи звірських убивств. Мабуть, найгіршим, що трапилося в Андербері за наступні кілька років, була історія з циганами, які поцупили мідь із даху церкви. Ну і, звісно, ще та аварія, коли Міккі врізався в дерево й мало не вбив себе й Ґева.

Та це не означає, що всі відразу про все забули. Після вбивства та інших прикрих випадків Андербері зажило лихої слави. Місцеві газети впродовж кількох тижнів обговорювали цю тему.

— Скоро до недільного випуску додаватимуть безкоштовну крейду, — одного вечора роздратовано прокоментувала мама.

Гладкий Ґев казав, що його тато думав змінити назву пабу з «Буйвола» на «Крейдяну Людину», але мама його відмовила.

— Ще рано, — сказала вона.

Якийсь час після всіх тих подій містом вешталися групки незнайомців. Вони були одягнені в теплі куртки з каптурами і практичні черевики, всюди носили з собою фотокамери й записники. Вони юрбилися в церкві й тинялися лісом.

— Жахолови, — казав на них мій тато.

Я мусив запитати його, що то означає.

— Це люди, які полюбляють дивитися на щось моторошне або відвідувати місця, де стались якісь страшні трагедії. Їх іще називають ненаситними гончаками смерті.

На мій погляд, їм дужче пасував другий варіант. Гончаки смерті. Саме такий вигляд мали ті люди з довгим волоссям і похмурими обличчями, які, здавалося, постійно зазирали в чужі вікна чи схилялися ледь не до самої землі, без упину клацаючи своїми «Поляроїдами».

Часом можна було почути, як вони питали: «А де той будиночок, у якому жила Крейдяна Людина?», «Чи був хтось із вас із нею знайомий?», «Чи має хтось її малюнки?».

Про Вальсову Дівчину ніколи не питали. Правду кажучи, нею загалом ніхто не цікавився. Її мама дала газетам тільки одне інтерв’ю. Вона розказувала про те, що Еліза дуже любила музику, хотіла стати медсестрою, щоб допомагати таким самим скаліченим людям, як вона, і якою мужньою вона була після тієї трагедії на ярмарку. Але вийшла лише малесенька стаття. Складалося таке враження, ніби її хотіли забути. Немов пам’ять про те, що Еліза була живою людиною, могла зіпсувати всю історію.

З часом навіть гончаки смерті поховалися до своїх будок. А перші шпальти посіли нові моторошні історії. Деколи про вбивство згадували в якомусь часописі чи висвітлювали в якійсь детективній телепрограмі.

Однак не все у цій справі було таким однозначним. Залишилися дивні нікому не зрозумілі подробиці. Усі думали, що це містер Геллоран напав на отця Мартіна і намалював у церкві тих крейдяних чоловічків, але ніхто не міг пояснити чому. Сокири, якою порубали тіло дівчини, теж не знайшли…

І, звісно ж, так і не вдалося знайти голову Вальсової Дівчини.

Хоч ми й не могли дійти згоди, коли ж усе почалося, гадаю, для кожного з нас день смерті містера Геллорана був тим днем, коли все скінчилося.

2016 рік

Татів похорон, у певному сенсі, на кілька років припізнився. Чоловік, якого я знав, помер задовго до того. Зосталася лише порожня оболонка. Усе, що робило його тим, ким він був, — його уміння співпереживати, його почуття гумору, його сердечність, навіть його дурнуваті прогнози, — усе зникло. Як і його спогади. Мабуть, це було найгіршим. Бо хто ми, як не сукупність нашого досвіду і речей, що їх збираємо й колекціонуємо протягом життя? Якщо їх забрати, залишиться тільки купка шкіри, кісток і кровоносних судин.

Якщо душа справді існує, — у чому я поки що не до кінця переконався, — то татова покинула його ще до того, як пневмонія вклала його на стерильне та біле лікарняне ліжко. Тато стогнав і марив, від колись високого життєрадісного чоловіка лишилася сама шкіра та кістки. Я не впізнав ту подобу людини, на яку він перетворився. Мені соромно зізнатись, але коли мені сказали, що він помер, насамперед я відчув зовсім не смуток, а полегшення.

Похорон був маленький і відбувся в крематорії. Були тільки ми з мамою, кілька татових друзів із журналів, для яких він писав, Гоппо з мамою і Гладкий Ґев зі своїми батьками. Я не заперечував. Я не вважаю, що цінність людини визначається кількістю охочих провести її в останню путь. Більшість людей має забагато друзів. І я вживаю слово «друг» у широкому сенсі. Онлайн «друзі» — не справжні друзі. Справжні друзі — це зовсім інше. Справжні друзі завжди поряд, хай що станеться. Справжні друзі — це люди, яких ти в однаковій мірі любиш і ненавидиш, а вони таки залишаються частинкою тебе самого.

Після похорону ми всі повернулися до нашої домівки. Мама приготувала сандвічі та всілякі закуски, але гості здебільшого тільки пили. Хоча перед смертю тато майже рік провів у пансіонаті, хоча після його похорону в нашому будинку було більше людей, аніж коли-небудь раніше, ще ніколи вдома не було так порожньо, як того дня.

Ми з мамою щороку в день його смерті разом приходимо до крематорію. Напевне мама відвідує його частіше. Біля невеличкої таблички з його іменем завжди стоять свіжі квіти, а в Книзі спогадів я щоразу бачу нові рядки.

Сьогодні я теж знаходжу її там. Вона сидить на лавці в саду. Тьмяно світить сонце. Небом сунуть сірі стривожені хмари, гнані нетерплячим вітерцем. Мама одягнена в блакитні джинси і гарний червоний піджак.

— Привіт.

— Привіт, мамо.

Я сідаю коло неї. Вона повертає голову, і на сонці зблискують її маленькі круглі окуляри.

— Маєш стомлений вигляд, Еде.

— Так. Видався важкий тиждень. Вибач, що через мене тобі довелося перервати свою відпустку.

Вона махає рукою.

— Нічого мені не довелося. Я сама так вирішила. Зрештою, побачивши одне озеро, можна сказати, що я бачила їх усі.

— Усе одно дякую, що повернулася.

— Думаю, чотири дні з Пушинкою — це занадто для вас обох.

Я силувано всміхаюся.

— Може, нарешті розкажеш мені, що сталося? — Вона дивиться на мене точнісінько так, як колись у дитинстві. Таке відчуття, що вона бачить мене наскрізь і відразу помітить найменшу брехню.

— Хлоя пішла.

— Пішла?

— Зібрала речі, пішла, зникла.

— І нічого не пояснила?

— Нічогісінько.

Правду кажучи, іншого я й не чекав. Та кого я обманюю. Перших кілька днів я чи то очікував, чи то сподівався, що вона вийде на зв’язок. Що вона, наче й не було нічого, зайде до кухні, зварить собі кави, зиркне на мене, іронічно здійнявши одну брову, і дасть просте і лаконічне пояснення, від якого я почуватимуся нікчемним придуркуватим параноїком.

Та вона не з’явилася. Тепер, коли минув майже тиждень, хоч із якого боку я б дивився на цю ситуацію, напрошувалося лиш одне очевидне пояснення: Хлоя — підступна молода особа, яка обвела мене круг пальця.

— Знаєш, вона мені ніколи не подобалася, — каже мама. — Але це на неї не схоже.

— Мабуть, я не дуже добре знаюся на людях.

— Не треба себе звинувачувати, Еде. Дехто вміє віртуозно брехати.

Так, твоя правда.

— Мамо, ти пам’ятаєш Ханну Томас?

Вона супиться.

— Так, але я не розумію…

— Хлоя — донька Ханни Томас.

За скельцями окулярів її очі трохи розширюються, але вона не втрачає самовладання.

— Он воно що. Це вона тобі сказала?

— Ні. Мені сказала Ніккі.

— Ти говорив з Ніккі?

— Я зустрічався з нею.

— Як у неї справи?

— Напевно, так само, як тоді, коли ти зустрічалася з нею п’ять років тому… і розказала, що насправді сталося з її татом.

Западає тривала тиша. Мама опускає голову. Її руки скоцюрблені, помережані синіми венами. Мабуть, саме руки завжди нас видають. Видають наш вік. І нашу знервованість. Мамині руки могли робити дивовижні речі. Вони могли розплутувати моє скуйовджене волосся, лагідно торкатися моєї щоки, промивати і заклеювати пластирем розбиті коліна. Вони вміли робити й інші речі, що їх деякі люди вважали не такими приємними.

Нарешті мама каже:

— Це Джеррі мене переконав. Я все йому розповіла. Мені навіть полегшало після того зізнання. А він допоміг мені зрозуміти, що Ніккі треба довідатися правду.

— То де ж ця правда?

Вона сумовито всміхається.

— Я завжди казала тобі ніколи не шкодувати. Ти ухвалюєш якесь рішення, бо на той момент маєш для цього вагому причину. Навіть якщо пізніше твоє рішення виявиться хибним, тобі з ним жити.

— Минулого не повернеш.

— Так. Та іноді з ним тяжко змиритися.

Я чекаю. Мама зітхає.

— Ханна Томас була вразливою дівчиною. Легко піддавалася на маніпуляції. Завжди шукала собі кумирів. На свою біду, вона знайшла його.

— Отця Мартіна?

Мама киває.

— Вона прийшла до мене одного вечора…

— Я пам’ятаю.

— Пам’ятаєш?

— Я бачив, як ви сиділи у вітальні.

— Вона мала б записатися на прийом до клініки. Я мала б на цьому наполягти, але бідолашна дівчина була така засмучена, вона не знала, до кого звернутися, тому я впустила її додому, заварила їй чаю…

— Незважаючи навіть на те, що вона була однією з протестувальників?

— Я лікар. Лікарям не випадає судити. Вона була вагітна. Чотири місяці. Вона боялася зізнатися своєму батькові. А їй було лише шістнадцять.

— Вона хотіла залишити дитину?

— Вона сама не знала, чого хотіла. Вона була малою й наляканою дівчинкою.

— То що ти їй сказала?

— Спочатку вона не хотіла зізнаватися, хто батько, а потім її ніби прорвало. Вона казала, що вони з отцем Мартіном кохали одне одного, але церква хотіла їх розлучити. — Мама хитає головою. — Я дала Ханні найкращу пораду, яку тільки могла знайти, і вона пішла, трохи заспокоївшись. Мушу зізнатися, що її історія неабияк мене схвилювала. Мене сповнювали суперечливі почуття. А потім, коли того дня під час похорону її батько увірвався до церкви і звинуватив Шона Купера у зґвалтуванні…

— Ти знала правду.

— Так. Але що я могла вдіяти? Я не могла виказати таємницю Ханни.

— Але ти розказала татові?

Вона киває.

— Він і так знав, що вона приходила до мене. Того-таки вечора я все йому розповіла. Він хотів піти в поліцію, звернутися до церкви, викрити отця Мартіна, але я переконала його тримати язика за зубами.

— Та він не зміг, еге ж?

— Не зміг. Коли наше вікно розбили цеглиною, він страшенно розгнівався. Ми посварилися…

— Я чув. Тато пішов з дому і напився…

Я знаю, що було далі, але дозволяю мамі продовжувати.

— Того вечора в пабі також був батько Ханни зі своїми друзяками. Твій тато добряче хильнув, а ще він був такий розгніваний…

— Він розказав їм, що це отець Мартін був батьком Ханниної дитини?

Мама знову киває.

— Ти маєш зрозуміти, він не міг передбачити того, що сталося. Він не міг знати, що вони скоять таке з отцем Мартіном. Вони ввірвалися до нього додому, притягнули його до церкви і жорстоко побили.

— Знаю, — кажу я. — Я це розумію.

Так само як і Ґев не міг передбачити того, що станеться, коли він вирішив поцупити Шонів велосипед. Так само як я не міг передбачити, що трапиться, коли залишив персня на кухні в містера Геллорана.

— Чому ти нічого не сказала після нападу? Чому тато нічого не розповів?

— Енді Томас був офіцером поліції. І ми не мали доказів.

— Так просто? Ви так просто дозволили, щоб йому все зійшло з рук?

Вона відповідає не відразу.

— Не все аж так просто. Енді Томас і його друзяки того вечора напились і шукали пригод на свої голови. Я навіть не сумніваюся, що це вони мало не вибили дух з отця Мартіна…

— Але?

— Ті моторошні малюнки крейдою і порізи на його спині? Я досі не можу повірити, що це теж зробили вони.

Крила янгола. У моїй голові зринає невеличке татуювання на зап’ястку Ніккі. «На пам’ять про мого тата».

А ще мені пригадується те, що вона сказала наприкінці нашої розмови, коли я запитав її про малюнки. «Мій тато любив ту церкву. То було єдине, що він насправді любив. Ті малюнки. Вони осквернили його дорогоцінний храм. Та що там побиття. Він би вмер вже від того видовища».

Поза плечима пробігає морозець.

— Це могли бути тільки вони, — кажу я. — Бо хто ще міг би таке вчинити?

— Мабуть. — Мама зітхає. — Я припустилася страшної помилки, Еде. Коли розказала твоєму татові. А потім не заявила на кривдників отця Мартіна.

— Ось чому ти навідуєш його щотижня? Ти відчуваєш свою провину?

Мама киває.

— Може, він і був поганою людиною, але кожен заслуговує на прощення.

— Тільки не від Ніккі. Вона сказала, що відвідає його тільки тоді, коли він помре.

Мама супиться.

— Дивно.

— Можна й так сказати.

— Ні, я не про те. Це звучить дивно тому, що вона відвідує його.

— Тобто?

— За словами медсестер, протягом останнього місяця вона приходить до нього щодня.

Коли дорослішаєш, твій світ мовби зменшується. Ти стаєш Гуллівером у власній Ліліпутії. У дитинстві пансіонат святої Магдалини здавався мені величезною старою будівлею. Здоровецьким особняком у кінці довгої звивистої під’їзної доріжки, оточеним акрами доглянутих зелених галявин.

А нині під’їзна доріжка видається коротшою, газон перед будинком не більший за пересічний задвірок, трохи зарослий і подекуди з лисими безтравими клаптями. Ніде не видно садівника, який доглядав би садок. Стара хижка похилилася, відчинені двері хитаються на завісах, усередині валяються покинуті інструменти, а на гачках висять робочі комбінезони. Трохи далі, там, де я зустрів літню пані в химерному капелюсі, досі стоять ті самі залізні садові меблі з покрученими заіржавілими ніжками, поцятковані пташиним послідом.

Сам будинок теж здається меншим, білі стіни потребують свіжої фарби, і старі дерев’яні вікна також уже давно варто б замінити. Він чимось схожий на своїх мешканців, спадає мені на думку — як колись розкішна дама, що тепер марніє на схилі своїх літ.

Я натискаю дверний дзвінок. Пауза, легеньке потріскування, а тоді роздратований жіночий голос каже:

— Слухаю.

— Я Едвард Адамс, прийшов навідати отця Мартіна.

— Добре.

Двері дзижчать, і я їх відчиняю. Всередині майже нічого не змінилося. Стіни досі жовті чи радше гірчичні. Я впевнений, що картини на стінах ті самі, і пахне так само, як і раніше. Аромат вишуканих парфумів. Дезінфікаційний засіб, сеча й зіпсована їжа.

В одному кінці коридору стоїть пуста реєстраційна стійка. На екрані комп’ютера блимає скринсейвер, а поруч дзижчить телефон. Книга відвідування лежить розгорнута. Я підходжу ближче і роззираюся. Тоді проводжу пальцем по сторінці, читаю імена й дати…

Їх тут не так уже й багато. Або мешканці пансіонату не мають родичів, або, як сказала б Хлоя, вони їх здихалися, залишивши наодинці повільно тонути в трясовині власного хворого розуму.

Я відразу знаходжу ім’я Ніккі. Вона була тут минулого тижня. То навіщо мені збрехала?

— Чим можу вам допомогти?

Я підстрибую і різко закриваю книгу відвідування. Огрядна сувора на вигляд жіночка із зібраним у пучок волоссям та яскравими накладними нігтями підозріливо оглядає мене, здійнявши брови. Принаймні так мені здається. Хто знає, може, брови теж фальшиві, намальовані.

— Добридень, — кажу. — Я якраз збирався… е-е-е… записатися.

— Та невже?

Медсестри вміють дивитись, як мами. Ніби хочуть сказати: «Не треба заговорювати мені зуби. Я добре знаю, що ти робив».

— Вибачте, книга була розгорнута не на тій сторінці і…

Вона глузливо пирхає, підходить до стійки і перегортає книгу до сьогоднішньої сторінки. Жінка тицяє в неї блискучим рожевим нігтем і каже:

— Ім’я. Людина, яку навідуєте. Друг чи родич.

— Гаразд.

Я беру кулькову ручку, записую своє ім’я, додаю «отець Мартін» і, мить повагавшись, ставлю позначку в графі «друг».

Медсестра пильно за мною спостерігає.

— Ви вже бували тут раніше? — питає вона.

— Е-е-е… зазвичай приходить моя мама.

Вона придивляється до мене ще пильніше.

— Адамс. Ну звісно. Маріанна.

Медсестра лагідніє.

— Вона добра жінка. Приходить щотижня і читає йому вже протягом стількох років. — Зненацька вона супиться. — Сподіваюся, з нею все добре?

— Так. Ну, вона трохи застудилася. Тому сьогодні прийшов я.

Жінка киває.

— Отець зараз у своїй кімнаті. Я якраз збиралася віднести йому обід, але, може, ви хочете віднести?

Не дуже. Правду кажучи, тепер, коли я тут, від самої думки про зустріч із ним я відчуваю огиду, та відступати вже пізно.

— Звичайно.

— Прямо коридором. Кімната отця Мартіна четверта праворуч.

— Чудово. Дякую.

Я повільно відходжу, насилу переставляючи ноги. Я прийшов не для цього. Я прийшов, щоб дізнатися, чи справді Ніккі навідувалася до свого батька. Сам не знаю, навіщо мені це. Я просто відчуваю, що це важливо. І тепер, коли я вже тут, хоча й сам до пуття не знаю, навіщо прийшов, мені залишається хіба що грати свою роль до кінця.

Я підходжу до кімнати отця Мартіна. Двері зачинено. Я вже хочу розвернутись і піти геть, але щось — певно, якась невситима цікавість — зупиняє мене.

Я підношу руку і стукаю. Не чекаю відповіді, але це здається мені ввічливим. За мить відчиняю двері.

Якщо в інших приміщеннях пансіонату принаймні намагалися — хоча й невдало — створити сякий-такий затишок для людей, чий мозок уже не підлягає відновленню, кімната отця Мартіна, здавалось, уперто опиралася таким спробам.

Вона порожня, навіть аскетична. На стінах жодної картини, немає навіть однісінької вази з квітами. Немає книжок, прикрас чи якихось дрібничок. Лише хрест висить над охайно застеленим ліжком, а на столику поряд лежить Біблія. Подвійне вікно — з одним склом і розхитаною засувкою, що заледве відповідає стандартам безпеки — виходить на занедбану галявину, котра тягнеться аж до самісінького лісу. Гарний краєвид, якщо не бракує клепки його оцінити. Та у випадку з отцем Мартіном я вельми в цьому сумніваюся.

Чоловік чи радше те, що від нього лишилося, сидить в інвалідному візку навпроти невеличкого телевізора в кутку кімнати. Пульт від нього лежить на поруччі візка. Проте екран не світиться.

Я вже був подумав, що отець спить, аж тут бачу, що його очі широко розплющені й він, як і раніше, безтямно витріщається кудись поперед себе. Через це почуваюсь якось незатишно. Його губи легенько ворушаться, від чого здається, ніби священик розмовляє з кимось, кого тільки він сам може бачити і чути. Може, з Богом.

Я примушую себе зайти до кімнати, а тоді на хвильку клякну на місці, не знаючи, що робити далі. Я почуваюся так, ніби я тут непрошений гість, хоча й упевнений, що отець Мартін узагалі не помічає моєї присутності. Врешті я ніяково опускаюся на краєчок ліжка поряд з його візком.

— Здрастуйте, отче.

Жодної відповіді. А втім, на що я сподівався?

— Ви, певно, мене не пам’ятаєте? Я Едді Адамс. Це моя мама навідує вас щотижня попри все… все, що ви накоїли.

Тиша. Її наповнює лише хрипкий приглушений звук його дихання. Навіть годинник не цокає.

Нічим виміряти, як спливає час. Та з іншого боку, це останнє, чого потребують мешканці такого місця. Щоб їм зайвий раз нагадували, як повільно тягнеться час. Я опускаю голову, воліючи не дивитись у витріщені очі отця Мартіна. Нехай я вже дорослий, але той його погляд досі мене лякає і змушує почуватися незручно.

— Коли ви мене бачили востаннє, я був іще дитиною. Тоді мені було дванадцять. Я був другом Ніккі. Ви її пам’ятаєте? Вона ваша дочка. — Я замовкаю. — Дурне питання. Ну, звісно, пам’ятаєте. Десь глибоко всередині.

Я знову замовкаю. Я взагалі не думав щось казати, але тепер, коли я тут, розумію, що хочу говорити.

— Мій тато. Він мав проблеми з головою. Не такі, як у вас. Його біда була в тому, що звідти все зникало. Наче його голова протікала. Він не міг нічого втримати всередині — ані спогадів, ані слів, і врешті-решт загубив навіть себе самого. Гадаю, у вашому випадку все навпаки. У вас усе заховано. Десь далеко. Дуже далеко. Але воно там.

Або заховано, або стерлося, знищилося, без сліду пропало. Та я в це не вірю. Наші думки, наші спогади, вони мусять кудись діватися. Може, татові й витекли з його голови, але ми з мамою намагалися зібрати все, що могли. Пам’ятати за нього. Зберегти найцінніші моменти в наших спогадах.

От тільки з віком мені стає чимраз важче їх пригадувати. Події, чиїсь слова, те, у що люди були одягнені та який мали вигляд, — рік за роком усе більше затуманюється. Минуле блякне, мов стара фотографія, і, хай скільки силкуюся, я нічим не можу зарадити.

Я повертаю голову до отця Мартіна і мало не падаю з ліжка на підлогу.

Його сірі очі проясніли, і суворий погляд спрямовано просто на мене.

Його губи ворушаться, і я чую, як він тихенько шепоче: «Зізнайся».

Волосся на моїй потилиці стає дибки. Що?

Зненацька він хапає мою руку. Для чоловіка, який протягом останніх тридцяти років не міг самотужки сходити до вбиральні, його хватка на диво міцна.

— Зізнайся.

— Зізнатись у чому? Я нічого…

Я не встигаю договорити, бо несподіваний стукіт у двері змушує мене повернути голову в інший бік. Отець Мартін відпускає мою руку.

До кімнати зазирає медсестра. Інша. Худенька і білява, з добрим обличчям.

— Вітаю. — Вона осміхається. — Я лише хотіла перевірити, чи все у вас добре? — Її усмішка потроху згасає. — Усе добре, так?

Я намагаюсь опанувати себе. Мені ще тільки бракувало, щоб вона здійняла тривогу і мене попід ручки вивели з пансіонату.

— Так. Усе гаразд. Ми просто… точніше, я просто говорив.

Медсестра знову всміхається.

— Я завжди кажу відвідувачам, що з нашими жителями треба розмовляти. Це їм тільки на користь. Може здатися, що вони вас не слухають, але вони розуміють більше, ніж ви думаєте.

Я силувано всміхаюсь у відповідь.

— Я знаю, про що ви. У мого тата була хвороба Альцгеймера. Дуже часто він реагував на ті речі, котрих, як нам здавалося, він навіть не сприйняв.

Медсестра співчутливо киває.

— Ми ще стільки не знаємо про розумові недуги. Але там, усередині, досі залишаються люди. Хай що сталося із цим, — вона стукає себе пальцем по голові, — серце залишається те саме.

Я повертаюся до отця Мартіна. Його очі знову затуманились. «Зізнайся».

— Мабуть, ви маєте рацію.

— У нас якраз чаювання в загальній кімнаті, — каже медсестра вже веселіше. — Може, хочете відвезти туди отця Мартіна?

— Так, звісно.

Я ладен на все, аби вийти з цієї кімнати. Я беруся за ручки візка і вивожу його за двері. Ми рухаємося коридором.

— Не бачила, щоб ви раніше його навідували, — каже медсестра.

— Зазвичай приходить моя мама.

— Маріанна?

— Так.

— З нею все добре?

— Так, вона трохи застудилася.

— Ой, лишенько. Сподіваюся, їй швидко покращає.

Вона відчиняє двері до загальної кімнати — тієї, куди ми з мамою приходили раніше, — і я вкочую всередину візок. Я вирішую ризикнути.

— Мама казала, що його відвідує донька.

Медсестра замислено супить брови.

— Так, дійсно. Недавно я бачила в нього молоду дівчину. Худорляву, з темним волоссям.

— Ні, — починаю я. — У Ніккі…

Я уриваюсь на півслові.

Подумки ляскаю себе долонею по чолу. Ну звісно. Ніккі ніколи сюди не приходила, хай би що написала в книзі відвідувань худорлява темнокоса хитрунка. Але ж отець Мартін має ще одну доньку. Хлою. Це вона навідувала свого батька.

— Перепрошую, — виправляюсь я. — Так, схоже на неї.

Медсестра киває.

— Я не знала, що вона його родичка. Ну добре, піду розливати чай.

— Так, звісно.

Вона відходить. А до пазлу в моїй голові додається кілька нових фрагментів. То ось куди ходила Хлоя, коли казала, що працює. А її візит минулого тижня був якраз того дня, коли вона повернулася п’яна, у сльозах, і завела ту дивну розмову про родичів.

Однак навіщо? Нове розслідування? Повернення в минуле? Що вона замислила?

Я викочую візок з отцем Мартіном на середину кімнати і повертаю його так, щоб він міг бачити телевізор, де якраз показують старий телесеріал «Діагноз: убивство». Святий Боже, якщо ви не з’їхали з глузду ще до того, як потрапили до пансіонату, від щоденного перегляду кривлянь Діка Ван Дайка та його сімейки вам точно зірве дах.

Згодом мою увагу привертає щось інше. Мій погляд ковзає повз телевізор і фігурки людей, що втиснулись у крісла з високими спинками, до засклених дверей, за якими надворі сидить тендітна жіночка. Вона закутана в грубе хутряне пальто, на її голові непевно тримається ліловий тюрбан, з-під якого де-не-де вибиваються пасма сивого волосся.

Садова Пані. Та сама, яка розказала мені таємницю. Але то було майже тридцять років тому. Не можу повірити, що вона й досі жива. Ну хіба що їй тоді було близько шістдесяти. То, значить, зараз їй має бути щонайменше дев’яносто.

Сповнений цікавості, я підходжу до засклених дверей і відчиняю їх. Повітря холодне, але сонце ще трохи гріє.

— Вітаю.

Садова Пані обертається. Її очі мутні й затуманені катарактою.

— Фердинанде?

— Ні, мене звати Ед. Я приходив сюди одного разу, багато років тому, з мамою.

Вона подається вперед і примружується. Її очі ховаються в складках коричневих зморщок, схожих на старий зім’ятий пергамент.

— Я тебе пам’ятаю. Ти той хлопчик. Злодій.

Мені хочеться їй заперечити, але яка з цього користь?

— Саме так, — кажу я.

— Ти повернув те, що вкрав?

— Повернув.

— Молодець.

— Можна мені сісти? — Я вказую на єдине вільне місце біля неї.

Вона якусь хвильку вагається, а тоді киває.

— Але ненадовго. Незабаром прийде Фердинанд.

— Так, звичайно.

Я опускаюся на стілець.

— Ти прийшов його навідати? — питає вона.

— Фердинанда?

— Ні. — Жінка скрушно хитає головою. — Священика.

Я повертаю голову і дивлюся на нього, скоцюрбленого у своєму візку. «Зізнайся».

— Так. Раніше ви казали, що він усіх обдурив. Що ви мали на увазі?

— Ноги.

— Перепрошую?

Вона знову нахиляється вперед і кістлявою білою рукою стискає моє стегно. Я здригаюся. Я з тих людей, які не дуже люблять, коли до них несподівано торкаються незнайомці, навіть коли я в доброму гуморі. А сьогодні я не в найкращому гуморі.

— Мені до вподоби чоловіки з хорошими ногами, — каже вона. — Фердинанд. Він мав хороші ноги. Сильні ноги.

— Он як. — Насправді я нічого не тямлю, але мені простіше з нею погодитись. — Але до чого тут священик?

— Священик? — Її погляд знову затуманюється. Я майже бачу, як її думки посуваються з сьогодення в минуле. Жінка відпускає мою ногу і пильно дивиться на мене. — Хто ти такий? Чому ти сидиш на місці Фердинанда?

— Вибачте. — Я підводжуся. Моя ліва нога трохи болить після її хватки.

— Іди й приведи Фердинанда. Він спізнюється.

— Приведу. Я був… був радий… познайомитися з вами.

Вона лише відмахується. Я повертаюся до кімнати. Та медсестра, яка перед тим ішла зі мною коридором, якраз витирає комусь рота. Вона підводить голову.

— Не знала, що ви знайомі з Пенні, — каже вона.

— Я познайомився з нею багато років тому, коли приходив з мамою. Я здивований, що вона досі тут.

— Дев’яносто вісім — і в розквіті сили.

Сильні ноги.

— Вона досі чекає на Фердинанда.

— О, так.

— Певно, то було справжнє кохання, якщо вона стільки років очікує свого нареченого.

— Схоже на те. — Медсестра випростовується і мило всміхається. — От тільки її покійного нареченого звали Альфред.

Я бадьоро крокую додому. Я міг би поїхати до пансіонату автівкою, але він розташований за якихось тридцять хвилин пішки від міста, а ще я хотів прояснити думки. Утім, правду кажучи, продертися крізь той туман не так уже й легко. Слова та обірвані фрази плавають у моєму мозку, як сніжинки в сніговій кулі.

«Зізнайся. Сильні ноги. Її покійного нареченого звали Альфред».

У цьому щось є. Майже видиме в метушні моїх думок. Та мені ніяк не вдається привести їх до ладу, щоб нарешті це розгледіти.

Я піднімаю комір пальта. Сонце кудись заховалося, на небі громадяться сірі хмари. З-за плечей майже згаслого дня темною тінню визирають вечірні сутінки.

Начебто знайомі пейзажі й будівлі чомусь здаються незнайомими. Ніби я чужинець у своєму власному світі. Немов я весь цей час хибно сприймав усе, що мене оточує. Дивився, але не бачив. Усе здається різкішим, контрастнішим. Мені навіть уявляється, що зараз я торкнуся листочка на дереві — і він пройде крізь мої пальці.

Я оминаю галявину, де колись починався ліс, а тепер одна по одній виростають новобудови. Помічаю за собою, що я постійно озираюся, здригаючись від найменшого пориву вітру. Дорогою мені зустрічаються лише чоловік, що тягне за собою упертого на вигляд лабрадора, і молода жінка, яка котить до автобусної зупинки двомісний візок.

Хоча не тільки вони. Раз чи двічі мені здається, ніби я бачу когось чи щось — воно чигає в загуслих тінях у мене за спиною. Клаптик блідої шкіри, поля чорного капелюха і тьмяний відблиск білого волосся на частку секунди зринають у мене перед очима.

Я приходжу додому, знервований і захеканий, увесь мокрий, хоч надворі досить холодно. Липкою долонею беруся за дверну ручку. Треба викликати майстра і змінити замок. Та спочатку я хочу випити. Викресліть попереднє речення. Мені треба випити. Не одну чарку. Я заходжу в коридор і зупиняюся. Мені здалося, що я почув якийсь звук. Це може бути просто завивання вітру або рипіння старого будинку, проте… Я роззираюся… Щось не так. У будинку щось змінилося. Я чую якийсь запах. Ледь уловимий аромат ванілі. Жіночий запах. Щось тут не те. І двері до кухні. Вони відчинені. Я начебто зачиняв їх перед виходом.

— Хлоє! — гукаю я.

Лунка тиша. Ну звісно. Дурень. Це все мої нерви, напнуті тугіше, ніж струни в скрипці Страдіварі. Я кидаю ключі на столик. А тоді ледь не підстрибую до стелі, коли з кухні долинає протяжний голос:

— Я вже зачекалася.

2016 рік

Волосся розпущене, спадає їй на плечі. Вона висвітлила його і зробилася білявкою. Їй не личить.

Вона одягнена в джинси, кеди і стару кофтину із зображенням рок-гурту «Foo Fighters». На обличчі немає звичного темного макіяжу. Вона не схожа на Хлою. На мою Хлою. А втім, я ніколи добре її не знав.

— Новий імідж? — питаю.

— Просто закортіло щось змінити.

— Мені більше подобався твій попередній вигляд.

— Знаю. Вибач.

— Не треба перепрошувати.

— Я ніколи не хотіла тебе кривдити.

— Ти мене не скривдила, ти довела мене до сказу.

— Еде…

— Не треба. Назви-но мені бодай одну причину, чому я не маю просто зараз викликати поліцію.

— Бо я не зробила нічого поганого.

— А як же переслідування. Листи з погрозами. Убивство?

— Убивство?

— Ти пішла за Мікки тієї ночі і штовхнула його в річку.

— Господи, Еде. — Хлоя хитає головою. — Навіщо мені вбивати Міккі?

— Це ти мені скажи.

— То ми дісталися тієї частини, де я маю все визнати, ніби в якомусь паршивому детективчику?

— Я думав, що для цього ти й повернулась.

Вона здіймає брову.

— Насправді я залишила в холодильнику пляшку джину.

— Будь ласка, пригощайся.

Хлоя йде до холодильника і виймає пляшку джину «Bombay Sapphire».

— Хочеш?

Вона наливає дві великі порції, сідає за столом навпроти мене і підіймає свою склянку.

— Твоє здоров’я.

— За що ми п’ємо?

— Зізнання?

«Зізнайся».

Я роблю чималий ковток і пригадую, що не дуже полюбляю джин, та саме зараз мені не завадить міцний алкоголь.

— Добре. Почнімо з тебе. Навіщо ти приїхала сюди і поселилася в мене?

— Може, мене приваблюють старші чоловіки.

— Колись це вельми потішило б старшого чоловіка.

— А зараз?

— А зараз я хочу тільки правду.

— Добре. Десь близько року тому на мене вийшов твій дружок Міккі.

Такої відповіді я не чекав.

— Як він тебе знайшов?

— Не мене. Він знайшов мою маму.

— Я гадав, твоя мама померла.

— Ні. Я просто так сказала Ніккі.

— Чергова брехня. Яка несподіванка.

— Не знаю, може, вже й померла. Вона була не найкращою мамою. Підлітком я часто потрапляла в дитбудинки.

— Я думав, що вона пізнала Бога.

— Угу, а після того пізнала алкоголь, траву й не одного типа, який розщедрився на дешеве пійло і кокаїн.

— Мені шкода.

— Не треба. Отже, Міккі дуже легко витягнув з неї, хто був моїм справжнім батьком. Кажучи «легко», маю на увазі половину пляшки горілки.

— А тоді Міккі знайшов тебе?

— Ага.

— А ти знала про свого батька?

Вона киває.

— Мама вже давно мені розказала, коли була п’яна. Мені начхати. Він був усього-на-всього донором сперми, випадковим чоловіком. Та, мабуть, візит Міккі розпалив мою цікавість. До того ж він зробив мені спокусливу пропозицію. Якби я погодилася допомогти йому в розслідуванні для книжки, яку він писав, то отримала б грошову винагороду.

Гнітюче відчуття дежавю.

— Звучить знайомо.

— Еге ж. Але, на відміну від тебе, я наполягла на авансовій оплаті.

Я сумовито посміхаюся.

— Ну звісно.

— Послухай, я теж від цього не в захваті, але переконала себе, що чиню так і для себе: щоб дізнатися про свою сім’ю, про власне минуле.

— А гроші теж не були зайвими. Правда ж?

Хлоя напружується.

— Що ти хочеш почути, Еде?

Я хотів, щоб вона взагалі нічого не розповідала. Я хотів, щоб усе це виявилося жахливим кошмаром. Та реальне життя завжди тяжче й жорстокіше.

— То, виходить, Міккі заплатив тобі, щоб ти шпигувала за мною і Ніккі? Навіщо?

— Він думав, що мені ти розкажеш більше. А наша з тобою історія могла стати гарним тлом для всієї книжки.

Он воно що. Тло. То ось ким ми завжди були для Міккі. Не друзями. А довбаним тлом.

— А тоді Ніккі дізналася, що ти робила, і виставила тебе за двері?

— Якось так.

— А в мене якраз була вільна кімната для найму. Дуже вчасно.

Аж надто невипадкова випадковість. А я ще дивувався, що трапилося з тим молодиком (знервованим студентом-медиком), який мав заселитися перед Хлоєю, та зненацька передумав і попросив повернути йому перший внесок. Тепер я наважуюся зробити припущення.

— Що трапилося з моїм попереднім винаймачем? — питаю.

Вона проводить пальцем по обідку склянки.

— Він міг перехилити кілька чарок з молодою дівчиною, котра сказала йому, що ти старий розпусник, якого особливо приваблюють студенти-медики, тож йому доведеться замикати вночі двері своєї спальні.

— Прямісінько як дядечко Монті[21].

— Насправді я зробила тобі послугу. Він був іще тим придурком.

Я хитаю головою. Немає більшого ідіота за старого ідіота, хіба що ідіот середнього віку. Я простягаю руку до пляшки з джином і наливаю собі повну склянку. Одним махом випиваю половину.

— А як же листи?

— Я їх не надсилала.

— Хто тоді?

Ще до того, як вона встигає щось сказати, я сам відповідаю на своє запитання.

— То був Міккі, еге ж?

— У яблучко. Ти отримуєш головний приз.

Ну звісно. Ворушити минуле. Наганяти на нас страху. Відразу видно почерк Міккі. А закінчилось усе тим, що він сам злісно пожартував із собою.

— Ти нічого йому не робила?

— Звичайно ж, ні. Боже, Еде. Ти справді думаєш, що я можу когось убити? — Хлоя замовкає. — Але ти маєш рацію. Я справді пішла за ним тієї ночі.

Ураз у моїй голові щось перемикається.

— Ти взяла моє пальто?

— Було холодно. Я схопила перше, що потрапило під руку.

— Навіщо?

— Ну, мені воно більше пасує…

— Я маю на увазі, навіщо ти за ним пішла?

— Ти, напевно, мені не повіриш, але мені вже набридло брехати. Я підслухала частину тих нісенітниць, які він тобі впарював. Я розізлилася. Тому пішла за ним. Щоб сказати, що з мене досить.

— Що сталося?

— Він посміявся з мене. Назвав мене твоєю маленькою шльондрою і сказав, що не може дочекатися, коли додасть цю історію до книжки, аби присмачити сюжет.

Старий добрий Міккі.

— Я вдарила його, — веде далі Хлоя. — У пику. Може, трохи сильніше, ніж хотіла. Я розквасила йому носа. Він облаяв мене і пошкандибав собі далі…

— До річки?

— Не знаю. Я більше його не бачила. Я не штовхала його у воду.

— А моє пальто? — питаю.

— Я його замастила кров’ю Міккі. Я не могла повернути його назад на вішак, тому скрутила і сховала на дні твоєї шафи.

— Дякую.

— Я не знала, що ти будеш за ним аж так сумувати. Я хотіла випрати його пізніше, коли все трохи вляжеться.

— Поки що не дуже переконливо.

— Я не прийшла тебе переконувати, Еде. Можеш вірити в що хочеш.

Але я таки повірив їй. Щоправда, досі незрозуміло, що тієї ночі трапилося з Міккі.

— Чому ти пішла?

— Друзі з крамниці зателефонували і сказали, що ти приходив і питав про мене. Я навіть не сумнівалася, що ти знайдеш Ніккі й розкриєш мою брехню. Я просто не могла потикатися тобі на очі. Принаймні не відразу.

Я вдивляюсь у свою склянку.

— То ти вирішила просто втекти?

— Я ж повернулася.

— По джин.

— Не лише по джин. — Вона торкається моєї руки. — Не все брехня, Еде. Ти справді мій друг. Тієї ночі, коли я напилась, я хотіла розповісти тобі всю правду.

Мені хотілося висмикнути руку, та, правду кажучи, я не настільки гордий. Я дозволяю її блідим холодним пучкам хвильку торкатися моїх пальців, а потім вона сама забирає руку і запихає її до кишені.

— Послухай. Я знаю, що не зможу виправити те, що трапилося, але, певно, це стане тобі в пригоді.

Вона кладе на стіл чорного записника.

— Що це?

— Записник Міккі.

— Де ти його взяла?

— Поцупила з кишені його пальта того вечора, коли він приходив.

— Ти начебто намагалася переконати мене у своїй чесності?

— Я ніколи не казала, що чесна. Я лише сказала, що не все брехня.

— Що всередині?

Хлоя знизує плечима.

— Я дуже не вчитувалася. Щиро кажучи, я мало зрозуміла, та, може, тобі вдасться щось з’ясувати.

Я перегортаю кілька сторінок. Почерк Міккі такий самий нерозбірливий, як і мій.

Тут навіть немає зв’язних речень. Переважно якісь примітки, припущення, імена (серед них і моє). Я закриваю записника. Там може бути щось важливе або взагалі нічого путнього, та краще почитаю його на самоті.

— Дякую, — кажу.

— Будь ласка.

Залишилося ще одне питання, яке потребує відповіді.

— Чому ти відвідуєш свого тата? Це теж для Міккі та його книжки?

Вона здивовано витріщається на мене.

— Бачу, ти й сам проводив розслідування?

— Невеличке.

— Міккі тут ні до чого. Я робила це для себе. Звісно ж, без результату. Він не має довбаного уявлення, хто я така. Може, це й на краще.

Хлоя підводиться і підіймає з підлоги наплічника. Зверху до нього прив’язано скручений намет.

— Грошей Міккі не вистачило на п’ятизірковий готель?

— Не вистачило навіть на задрипаний «Travelodge». — Вона кидає мені крижаний погляд. — Щоб ти знав, я відкладаю їх, аби наступного року сплатити за коледж.

Дівчина закидає наплічник на спину. Під його величезною вагою вона здається крихітною і слабкою.

Усупереч усьому, я кажу:

— Будь обережна, гаразд?

— Нічка чи дві у наметі в лісі ще нікому не зашкодили.

— У лісі? Та ти, певно, жартуєш. Хіба не можна знайти собі хостел абощо?

Хлоя зиркає на мене спідлоба.

— Усе буде добре. Я не вперше ночую в наметі.

— Але ж це небезпечно.

— Ти маєш на увазі великого сірого вовка чи злу відьму з її пряниковим будиночком?

— Тобі аби поглузувати.

— Така в мене робота. — Хлоя відходить до дверей. — Побачимось, Еде.

Я мав би щось відповісти. «У твоїх снах». «А от і ні». «Чому ти така впевнена?» Що-небудь. Щось підходяще, щоб поставити крапку у наших стосунках.

Але не сказав. Я проґавив нагоду — і вона полетіла до глибокої прірви, аби приєднатися до інших втрачених нагод. До усіх «варто було б», «міг би» і «якби», з яких у моєму житті утворилася чорна діра.

Грюкають вхідні двері. Я перевертаю свою склянку і бачу, що вона порожня. Як і пляшка джину. Я підводжуся, беру пляшку віскі й щедро собі наливаю. Знову сідаю за стіл і розкриваю записник. Я лише хочу швиденько пробігти його очима. Та минає час, я допиваю вже четверту порцію, і досі його читаю. Правду кажучи, Хлоя мала рацію: більшість записів геть незрозумілі. Якісь випадкові думки, потоки свідомості, багато безглуздих образливих приміток. Та ще й орфографія у Міккі навіть гірша за його почерк. Утім, я й далі повертаюся до однієї сторінки, майже в самому кінці:

«Хто хотів убити Елізу?

Крейдяну Людину? Ніхто.

Хто хотів нашкодити отцеві Мартіну?

Всі!! Підозрювані: тато Еда, мама Еда, Ніккі, Ханна Томас? Вона вагітна його дитиною. Батько Ханни?

Ханна?

Ханна — отець Мартін. Еліза — містер Геллоран. Зв’язок?

Ніхто не хотів скривдити Елізу — важливо.

ВОЛОССЯ».

Щось свербить у глибині мого мозку, та я ніяк не можу туди дотягнутися, щоб добряче пошкрябати. Врешті-решт я закриваю записника і відсовую його подалі від себе. Уже пізно, а я п’яний. Ще нікому не вдалося знайти слушну відповідь на дні пляшки. Хоч її, певна річ, беруть зовсім не для цього. На дні пляшки зазвичай шукають спосіб забути набридливі питання.

Я вимикаю світло і, похитуючись, волочу ноги нагору. Відтак передумую і повертаюся до кухні. Хапаю записника Міккі й беру його з собою. Дорогою заходжу до ванної кімнати. У спальні кидаю записника на тумбочку і завалююся в ліжко, сподіваючись, що під дією алкоголю я «вирублюсь» іще до того, як мене огорне сон. Бо тут є суттєва відмінність. Сон після пиятики — це стан безпам’ятства. А звичайний сон поволі затягує тебе і часто-густо супроводжується сновидіннями. А часом… ти прокидаєшся.

Я різко розплющую очі. Ніякого тобі поступового прокидання через кілька шарів сну. Моє серце калатає, тіло вкрилося липкими краплями поту, а в очі ніби хтось піску насипав. Щось мене розбудило. Поправка. Щось вирвало мене зі сну.

Я роззираюся. Порожньо, от тільки жодна кімната не буває абсолютно порожньою, тим більше, у темряві. Тіні причаїлися по кутках і розповзаються по підлозі, то завмирають, то знову кудись тягнуться. Та мене розбудило не це. Мене розбудило відчуття, що хтось буквально кілька секунд тому сидів на моєму ліжку.

Я сідаю. Двері до спальні відчинено навстіж. Я точно знаю, що зачиняв їх. Коридор за порогом кімнати тьмяно освітлює блідий місяць, що зазирає крізь вікно на сходовому майданчику. Пригадую, що сьогодні повня. Доречно. Я спускаю ноги на підлогу всупереч крихітній раціональній часточці мого мозку, яка функціонує навіть у напівсонному стані, і переконує мене, що це погана ідея, дуже кепська, одна з найгірших. Я мушу прокинутися. Зараз же. Але не можу. Тільки не з цього сну. Певні сни, як і декотрі події в нашому житті, мають добігти свого кінця. Навіть якби я прокинувся, той сон неодмінно б повернувся. Такі сни повертаються доти, доки ти не дістанешся їхньої трухлявої серцевини і не викорчуєш її з усіма зогнилими коренями.

Я всовую ноги в капці та вдягаю халат. Міцно зав’язую його пояс і виходжу в коридор. Опускаю очі на підлогу. Всюди багнюка й… листя.

Я квапливо спускаюся рипливими сходами, минаю коридор і забігаю до кухні. Задні двері відчинено. Туманне холодне повітря пощипує мої голі щиколотки, а знадвору крижаними пальцями мене вабить до себе нічна пітьма. Але звідти тягнеться зовсім не свіжість нічного повітря, а якийсь інший запах — смердючого гниття. Інстинктивно підношу руку, щоб затулити ніс і рот. Я дивлюся під ноги. На темній плитці кухонної підлоги намальовано крейдяного чоловічка. Своєю крейдяною рукою він вказує на двері. Ну звісно. Крейдяний чоловічок указує шлях. Усе як раніше.

Я затримуюся на коротку мить, а тоді, кинувши останній погляд на такий приємний затишок рідної кухні, переступаю поріг.

Я не стою у своєму задньому дворі. Сон перестрибнув, як і всі подібні сни, до іншого місця. До лісу. Навколо мене шелестять і ворушаться тіні, стогнуть і порипують дерева, розгойдуючи гілки, мовби скаржаться, що більше не можуть терпіти безсоння й нічні кошмари.

У моїй руці ліхтарик, хоч я не пам’ятаю, як його брав. Я освітлюю ним усе довкола і в заростях попереду помічаю якийсь рух. Іду вперед, намагаючись не зважати на скажене гупання свого серця. Я зосереджено дивлюся під ноги, прислухаючись до хрускоту гілок, на які наступаю. Не знаю, як далеко я зайшов. Здається, минуло вже багато часу, а насправді, мабуть, лише кілька секунд. Відчуваю, що вже близько. Утім, близько до чого?

Я зупиняюся. Зненацька ліс рідіє. Я опиняюся посеред невеличкої галявини. Я впізнаю її. Я вже бував тут багато років тому.

Я освітлюю ліхтариком усе довкола. Нікого. Лише кілька невеликих купок листя. Не шелесткого помаранчево-брунатного, яке я бачив раніше. Тут воно вже зів’яло і скрутилося, посіріло й почало гнити. Аж раптом із жахом помічаю, що листя ворушиться. Кожна купка несамовито трясеться.

— Едді-і-і-і! Едді-і-і-і!

Голос не Шона Купера й навіть не містера Геллорана. Цієї ночі в мене інша компанія. Жіноча.

Перша купка листя розлітається — і я бачу бліду руку, вона хапає пальцями повітря, ніби якась нічна тварина, що прокинулась після зимової сплячки.

Я тамую крик. З іншої купки висовується ступня, а тоді вистрибує, згинаючи і розгинаючи пальці з рожевими фарбованими нігтями. Кудись шаркає закривавлений обрубок ноги. Розлітається найбільша купка листя, звідти викочується стрункий смаглявий тулуб і починає повзти по землі, як бридка людиноподібна гусениця.

Але бракує ще однієї частини. Я роззираюсь, аж тут бачу руку, що біжить, перебираючи пальцями, до найдальшої купки. Зникає всередині, а тоді, майже врочисто, над зотлілим листям з’являється голова, піднята її власною відтятою рукою. Волосся закриває її потрощене обличчя.

Я скрикую. Мій заповнений віскі сечовий міхур так невчасно розслабляється й тепла сеча тече по ногах. Та я цього навіть не помічаю. Я бачу тільки її голову, що на руці біжить прямісінько до мене. Її обличчя досі заховане за пасмами шовковистого волосся. Я задкую, перечіпаюся ногою через корінь і важко гепаюсь на спину.

Її пальці стискають мою щиколотку. Я хочу крикнути, але мої голосові зв’язки паралізовано. Руко-голівний гібрид делікатно підіймається моєю ногою, перестрибує мою мокру промежину і на мить зупиняється на моєму животі. Я вже перетнув межу і страху, і жаху, і відрази. Цілком можливо, що здоровий глузд мене теж покинув.

— Едді-і-і, — шепоче вона. — Едді-і-і.

Її рука виповзає мені на груди. Голова починає підійматися. Я затамовую подих, чекаючи на її осудливий погляд.

Зізнайся, крутиться в моїй голові. Зізнайся.

— Вибач. Пробач мені.

Її пальці торкаються мого підборіддя і гладять мої губи. Аж раптом я помічаю, що її нігті, вони інші. Пофарбовані чорним лаком. Щось тут не те. Щось…

Вона відкидає назад волосся, свіжовисвітлене, вимазане кров’ю з її відрізаної шиї.

Я усвідомлюю свою помилку.

Я прокидаюся, заплутавшись у простирадлі, на підлозі поруч зі своїм ліжком. Куприк ниє від болю. Я лежу, важко дихаючи, і чекаю повернення до реальності. Якби ж то все було так просто. Я знаю, що мій сон десь близько. Я досі бачу її обличчя. Досі відчуваю на губах дотик її пальців. Я занурюю руки у волосся і виплутую з нього маленьку галузку. Дивлюся на свої ноги. Манжети піжамних штанів і підошви моїх капців обліплені багнюкою і зогнилими листочками. Відчуваю гострий запах сечі. Я ковтаю згусток, що підступив мені до горла.

Є ще щось, і я мушу якомога швидше це знайти, поки воно, перебираючи ніжками-пальцями, як бридкий головопавук, кудись не втекло з мого сну.

Я змушую себе підвестись і видертися на ліжко. Вмикаю лампу на тумбочці й беру записника Міккі. Квапливо гортаю його аж до останньої сторінки. Роздивляюся нерозбірливий почерк, як раптом щось виринає в моїй голові, до абсурду чітке і зрозуміле. Я майже чую, як дзижчить, загоряючись, лампочка.

Це майже так само, як розглядати ті картинки з оптичними ілюзіями, коли ти щосили витріщаєшся, а бачиш тільки цяточки і хвильки. А тоді трохи посуваєшся, на якийсь міліметр, і несподівано відкриваєш приховане зображення. Чітке-чіткісіньке. І розгледівши його, дивуєшся, як ти міг його не побачити. Адже воно таке збіса очевидне.

Я дивився на цю історію не з того боку. Ми всі дивилися не з того боку. Можливо, тому що нам бракувало останнього фрагмента пазлу. Можливо, тому що всі фотографії Елізи в газетах і в новинах показували її до трагедії. Ті картинки, ті зображення стали Елізою, дівчиною з лісу.

Одначе то були неправдиві зображення. На них була не та дівчина, чию вроду так жорстоко відібрали. Не та дівчина, котру ми з містером Геллораном намагалися врятувати.

І що найважливіше, то була не та Еліза, яка вирішила, що їй треба змінитися. Яка висвітлила своє волосся. Яка здалеку навіть не скидалася на колишню Елізу.

«Ніхто не хотів скривдити Елізу — важливо. ВОЛОССЯ».

1986—90-ті роки

У віці дев’яти-десяти років я просто обожнював «Доктора Хто». До дванадцяти телесеріал перетворився на безглузде лайно. На мою тодішню дванадцятирічну думку, він почав скочуватися на дно, коли Пітер Девісон регенерував у Коліна Бейкера, який був зовсім не кльовий в ідіотському строкатому піджаку й поцяткованій краватці.

Так от, до того часу мені подобалася кожна серія, а особливо ті, де були да`леки, а ще ті, які закінчувалися на найцікавішому місці. Це називалося «тримати інтригу».

Проте найчастіше сама «інтрига» була куди цікавішою за розв’язку, на яку я нетерпляче чекав цілий тиждень. Перша серія зазвичай завершувалась тим, що Доктор Хто втрапляв у страшенну халепу: чи то його оточили полчища да`леків, готові от-от його знищити, чи то він застряг на космічному кораблі, що зараз вибухне, або ж його загнала в кут якась жахлива почвара, від якої нема порятунку.

Але він завжди примудрявся врятуватися — найчастіше завдяки всіляким хитрощам, що їх Гладкий Ґев називав «гівняними і неправдоподібними». Таємний рятівний люк, несподівана допомога від військової організації UNIT або якесь диво, що міг створити сам Доктор своєю звуковою викруткою. Хоч мені й подобалося дивитися другу серію, я почувався трохи розчарованим. Ніби мене ошукали.

У реальному житті такі хитрощі не діють. Вам не вдасться уникнути жахливої долі тільки тому, що ваша звукова викрутка працює на одній частоті з кнопкою самознищення кіберлюдей. Такого просто не буває.

Та все ж, коли я почув про смерть містера Геллорана, мені хотілося, щоб у житті теж було як у кіно. Я хотів, щоб містер Геллоран якимось дивом вижив. Щоб він несподівано з’явився й повідомив усім: «Як бачите, я досі живий. Я не вкорочував собі віку. Насправді сталось ось що…»

У мене було таке відчуття, що кінець цієї історії, хоч ми його й дісталися, є неправильним. Він нещасливий. Він розчаровував. Хотілося чогось більшого.

А ще були фрагменти, які не давали мені спокою. «Дірки в сюжеті» — мабуть, так це називається, якщо говорити про «Доктора Хто». Деталі, які, сподівалися сценаристи, ви не помітите, але вони таки впали в око. Навіть у дванадцять років. А знаєте, таке чи не найбільше помітно у дванадцять років. Бо в цьому віці ми напрочуд пильні, адже страх як кортить не бути ошуканим.

Після його смерті всі казали, що містер Геллоран був божевільним. Ніби це могло геть усе пояснити. Але навіть якщо ти несповна розуму чи ящірка з «Доктора Хто» у шість футів заввишки, у тебе все одно є свої причини.

Коли я розказав про це іншим, себто Гоппо і Гладкому Ґеву (бо навіть після спільної знахідки тіла наші стосунки з Міккі не покращились, і ми й далі рідко з ним бачилися), Гладкий Ґев тільки зміряв мене роздратованим поглядом, покрутив пальцем біля скроні та сказав:

— Шановні, він зробив це тому, що був дивакуватий. Хворий на голову. Псих. Без сьомої клепки в голові. Та за ним дурка плакала.

Гоппо майже нічого не говорив, тільки втрутився, коли Гладкий Ґев аж надто розпалився й ледь не дійшло до сварки. Він тихенько сказав:

— Може, він мав свої причини, а ми їх просто не розуміємо, бо не були на його місці.

Гадаю, мене таки мучило відчуття провини. За мою роль у цій історії та особливо за той клятий перстень.

Якби я тоді не залишив його на кухні, щось би від того змінилося? Чи люди все одно вважали б Геллорана винним? Мені здається, що це навряд чи щось змінило б, зважаючи на те, що він наклав на себе руки. Та може, без персня на нього не поспішали б вішати вбивство Елізи. Може, поліція не закрила б її справу, а далі шукала ще якісь докази. Чи знаряддя вбивства. Чи її голову.

Я ніколи не міг знайти для себе задовільної відповіді на ці запитання, не міг розвіяти сумнівів. І, зрештою, я вирішив їх позбутися. Як старих дитячих іграшок. Лише не певен, чи це взагалі можливо.

Час минав, і події того літа поступово вицвітали у моїй пам’яті. Нам виповнилося чотирнадцять, п’ятнадцять, шістнадцять. Іспити, гормони і дівчата заволоділи нашими думками.

На той час у мене з’явилися й інші клопоти. Татів стан суттєво погіршився. Життя почало перетворюватися на рутину, з якою мені випадало миритися протягом кількох наступних років. Удень — навчання й робота. Увечері — турбота про тата і його щодень слабший розум, а також намагання допомогти мамі в тій безвихідній ситуації. Таким зробилося моє повсякденне життя.

Гладкий Ґев почав зустрічатися з симпатичною, трохи повненькою дівчиною на ім’я Черил. Він також став худнути. Він почав менше їсти і частіше їздив велосипедом. Він приєднався до клубу бігунів і нехай спочатку казав, що зробив це «по приколу», з часом узявся бігати швидше і на дальші дистанції, й далі втрачаючи вагу. Він ніби скидав колишнього себе. Так воно, мабуть, і сталося. Разом з вагою він втратив свою специфічну поведінку та притаманні йому грубі жарти. Замість них з’явилася нова серйозність. Сталевий стрижень. Він менше жартував і більше вчився, а коли не вчився, то був із Черил. Як і Міккі до того, він почав віддалятися. Отже, нас залишилося двоє: Гоппо і я.

У мене було кілька несерйозних взаємин з дівчатами. А ще я кілька разів закохувався в геть недосяжних жінок, як-от у страшенно сувору вчительку англійської з темним волоссям, маленькими окулярами і неймовірними зеленими очима. Міс Берфорд.

А Гоппо? Здається, він не надто цікавився дівчатами, доки не зустрів Люсі (ту саму, яка пізніше зрадила його з Міккі й стала причиною бійки на вечірці, на яку я не пішов).

Гоппо закохався, і закохався він по самісінькі вуха. Тоді я ніяк не міг зрозуміти його вибір. Ні, Люсі була доволі симпатична, але нічого особливого. Така собі сіра мишка. Пряме каштанове волосся, окуляри. І вдягалася вона якось дивно. Довгі спідниці з китицями й масивні черевики, пофарбовані, власноруч «виварені» футболки та інша атрибутика гіпі. Мала вигляд не дуже привабливий.

Лише згодом до мене дійшло, кого вона мені нагадувала. Маму Гоппо.

Хай там як, здавалося, що вони добре ладнали й навіть пасували одне одному.

Їм подобались однакові речі, хоч мені видається, що в стосунках ми всі трохи прикидаємося, ніби нам щось подобається, щоб не образити іншу людину.

У дружбі те саме. Мені не дуже подобалася Люсі, але я вдавав, що вона мені подобається, аби не ображати Гоппо. У той час я зустрічався з на рік молодшою дівчиною, яку звали Енджі. Вона мала кучеряву завивку і гарне тіло. Я не був у неї закоханий, але вона мені подобалась, і з нею було легко (не в тому сенсі, про який ви могли подумати, хоча й це теж). Вона не створювала зайвих проблем, була спокійна і нічого від мене не вимагала. Саме така дівчина мені й підходила, якщо брати до уваги тодішні клопоти з моїм татом.

Ми сходили на кілька подвійних побачень із Гоппо і Люсі. Не можу сказати, що Енджі й Люсі мали багато спільного, проте Енджі була люб’язною та привітною дівчиною, намагалася з усіма знайти спільну мову. І це було добре, бо завдяки їй мені не доводилося самому докладати таких зусиль.

Ми ходили в кіно, до пабу, а якось на вихідних Гоппо запропонував нову розвагу.

— Може, підемо на ярмарок?

Ми якраз сиділи в пабі. Не в «Буйволі». Ґевів тато нізащо не налив би нам спиртного. Ми зайшли в «Пшеничний сніп», паб у іншому кінці міста, де власник нас не знав і, чесно кажучи, не дуже переймався тим, що нам було тільки шістнадцять.

Був червень, і ми сиділи у пивному дворику, що насправді був маленьким садочком позаду пабу з кількома розхитаними дерев’яними лавами і столами.

Люсі та Енджі були в захваті від його ідеї. Я змовчав. Востаннє я був на ярмарку тоді, коли сталася та жахлива трагедія. Не скажу, що навмисне уникав ярмарків і парків розваг, мені просто не дуже кортіло їх відвідувати.

Та кого я обманюю? Я боявся. Минулого літа я відкрутився від поїздки до парку розваг «Thorpe Park», вигадавши відмовку, буцімто мені болів живіт. Частково так і було. Мої кишки зав’язувалися вузлом щоразу, як я думав про якийсь атракціон. У мене перед очима відразу з’являлася Вальсова Дівчина: я бачив її ногу, що висіла на клаптях сухожилля, і криваве місиво на її розсіченому обличчі.

— Еде! — Енджі повернулась до мене, стиснувши мою ногу. — Що скажеш? Ходімо завтра на ярмарок? — І трохи захмеліло шепнула мені на вухо: — Я дозволю тобі погратися пальчиками на «Примарному потязі».

Хоч якою спокусливою була її пропозиція (поки що мені випадало встромляти пальці у її вагіну хіба що в моїй не дуже привабливій на вигляд кімнаті), я змусив себе всміхнутися.

— Так. Буде весело.

Навряд чи, але я не хотів показувати свого страху, тим паче перед Енджі та, хтозна-чому, перед Люсі, що якось дивно на мене дивилася. Мені її погляд зовсім не сподобався — ніби вона знала, що я збрехав.

У день ярмарку було спекотно. Як і тоді. Енджі дотримала свого слова. Та все ж я не мав того задоволення, на яке сподівався, хоч мені й було трохи важко йти, коли ми покинули «Примарний потяг». Але я миттю про це забув, побачивши, де саме ми вийшли. Якраз навпроти «Вальсу».

Я чомусь не помітив його раніше. Може, атракціон заступали люди, а може, я думав про щось інше, як-от про коротесеньку спандексову спідничку Енджі й те, що так вабило мене за кілька дюймів під нею.

А тепер я стояв, мов укопаний, і не міг відірвати погляду від кружляння екіпажів. Десь віддалік з репродуктора лунала пісня Бон Джові. Захоплено верещали дівчата, коли працівник ярмарку обертав екіпажі швидше і швидше.

«Кричіть, якщо хочете обертатися швидше, гівнюки».

— Агов, — до мене підійшов Гоппо і прослідкував за моїм поглядом. — З тобою все добре?

Я кивнув. Не хотів, щоб дівчата подумали, що я якийсь боягуз.

— Так, звичайно.

— Може, покатаємося на «Вальсі»? — запитала Люсі, переплітаючи свої пальці з пальцями Гоппо.

Вона сказала це удавано невинним тоном, але я донині впевнений, що то не просто так.

Вона сказала це навмисно. Вона все знала. І їй подобалося мене дражнити.

— Я думав, що ми йдемо на «Метеорит», — озвався я.

— Підемо пізніше. Ну ж бо, Едді. Буде весело.

Я також ненавидів, коли вона називала мене Едді. Едді — це дитяче ім’я. Мені було шістнадцять. Я хотів, щоб мене називали Едом.

— Як на мене, то «Вальс» — паскудний атракціон, — я знизав плечима. — Але якщо ви хочете кататися на такому лайні, мені байдуже.

Люсі всміхнулася.

— А ти що скажеш, Енджі?

Я знав, що вона скаже. І Люсі теж знала.

— Якщо всі так вирішили, то я теж не проти.

На мить мені захотілося, щоб вона не була такою поступливою. Я хотів, щоб вона мала власну думку, щоб проявила характер. Бо інакша назва «поступливої» — це «безхребетна».

— Чудово, — засміялася Люсі. — Ходімо.

Ми підійшли до «Вальсу» і приєдналися до невеличкої черги. Моє серце шалено калатало. Долоні спітніли. Мені здавалося, що я зараз виблюю, а я ще навіть не сів у той клятий екіпаж, і нас ще навіть не почало крутити.

З атракціону зійшли попередні відвідувачі. Я допоміг Енджі піднятися, начебто по-джентльменськи пропустивши її вперед. Поставив ногу на хистку дерев’яну платформу і завмер. Щось упало мені в око, чи, радше, на частку секунди промайнуло десь у його кутику. Та цього було достатньо, щоб я озирнувся.

Біля «Примарного потяга» стояла висока худорлява постать. Одягнена в усе чорне. Обтислі чорні джинси, мішкувату сорочку і крислатий ковбойський капелюх. Чоловік був обернений до мене спиною — він дивився на «Примарний потяг», — в нього по плечах розсипалося біле волосся.

«Ти зі мною, Едді?»

Якесь божевілля. Це неможливо. То не міг бути містер Геллоран. Не міг. Він помер. Його більше нема. Його поховали. З іншого боку, Шона Купера теж поховали.

— Еде? — Запитально подивилась на мене Енджі. — З тобою все добре?

— Я…

Я знов озирнувся на «Примарний потяг». Чоловіка не було. Я бачив, як темна тінь зникла за рогом.

— Вибач, треба дещо перевірити.

Я зістрибнув із платформи «Вальсу».

— Еде! Ти не можеш просто так утекти!

Енджі приголомшено дивилася на мене. Ще ніколи вона не була такою роздратованою. Я підозрював, що вона ще довго не дозволить мені такого, як щойно в «Примарному потязі», але тієї миті мені було начхати. Я мусив піти за ним. Я мусив пересвідчитись.

— Вибач, — знову пробурмотів я.

Я побіг до «Примарного потяга», заскочив за ріг, а темний чоловік якраз сховався за ятками з цукровою ватою і повітряними кульками. Я чимдуж помчав за ним, збиваючи з ніг людей на своєму шляху. Вони кидали мені вслід прокльони, та я не зважав.

Не певен, чи тоді вірив, що видіння, за яким я гнався, було реальним, але мені вже випадало бачити привидів. Навіть у шістнадцять я перед сном визирав із вікна, воліючи перевірити, чи немає внизу Шона Купера. І досі боявся, що будь-який неприємний запах міг бути від зотлілої руки, котра тягнеться до мого обличчя.

Я минув автодром з електромобілями та «Орбітальний політ». Колись його вважали дуже екстремальним, а зараз, коли з’явились «Американські гірки» і ще страшніші атракціони, він був уже не такий класний. Я майже наздогнав чоловіка, проте він зненацька зупинився. Я теж стишив ходу, заховався за ятку з гот-доґами і звідти спостерігав за ним. Він запхав руку до кишені і вийняв пачку цигарок.

Ось тоді я побачив свою помилку. Руки. Не бліді й з рівними нігтями, а смагляві, грубі і брудні, з довгими поламаними нігтями. Чоловік обернувся. Я витріщився на його змучене обличчя. На його зморшки, такі глибокі, ніби їх вирізали ножем. На його шрами й рубці, поміж яких заховались яскраво-блакитні очі. Жовтувата борода майже сягала його грудей. То був не містер Геллоран. І навіть не молодий чоловік. То був старий циган.

Його голос нагадував шурхотіння камінців у ржавому відерці.

— Чого ти так дивишся, синку?

— Нічого. Я… пробачте.

Я розвернувся і дременув так швидко, як тільки дозволяли залишки моєї гідності. Відбігши на достатню відстань, коли чоловік уже не міг мене бачити, я зупинився та спробував перевести дух, а заразом угамувати нудоту, що хвилями накочувала на мене й могла от-от вийти назовні. А тоді я похитав головою і, замість блювати, несподівано розреготався. Ніякий то не містер Геллоран, не Крейдяна Людина, а звичайнісінький працівник ярмарку. А під тим ковбойським капелюхом у нього, мабуть, здоровецька лисина.

Божевілля, божевілля, божевілля. Як та клята карличка у фільмі «А тепер не дивись» (кілька років тому ми таємно дивилися його у Гладкого Ґева, і то тільки тому, що десь почули, ніби Дональд Сазерленд і Джулі Крісті «робитимуть це» на камеру. Насправді ми дуже розчарувалися, бо Джулі Крісті майже не показували, а худого білого заду Сазерленда було аж забагато).

— Еде! Що відбувається?

Я повернув голову і побачив, що до мене наближається Гоппо, за ним — дівчата. Мабуть, вони всі слідом за мною зійшли з «Вальсу». Люсі здавалася не на жарт розлюченою.

Я спробував придушити сміх, щоб вони не подумали, ніби я з’їхав із глузду.

— Мені приверзлося, що я побачив його. Містера Геллорана. Крейдяну Людину.

— Що? Це такий прикол?

Я похитав головою.

— Але то був не він.

— Ну звісно ж, не він, — Гоппо насупився. — Він помер.

— Знаю, — почав був я. — Просто…

Я глипнув на їхні занепокоєні та здивовані обличчя і повільно кивнув.

— Знаю. Я помилився. Утнув дурницю.

— Ходімо, — сказав Гоппо, усе ще схвильований. — Вип’ємо чогось.

Я глянув на Енджі. Вона легенько всміхнулась і простягнула руку. Мені пробачили. Так легко. Як завжди.

Та я узяв її за руку. Із вдячністю. А потім вона запитала:

— А хто така ця Крейдяна Людина?

Ми розійшлися невдовзі після того. Мабуть, у нас було дуже мало спільного. Либонь, нам так і не вдалося добре пізнати одне одного. А може, я вже тоді був юнаком з непростим минулим і химерними таємницями, тож потребував особливої людини, з якою міг би розділити цей тягар. Можливо, тому я свідомо увесь цей час був самотнім. Я досі не знайшов такої людини. Поки що. А може, ніколи й не знайду.

Після ярмарку я поцілував Енджі на прощання і втомлено поплентався додому, знемагаючи від задушливої пообідньої спеки. Вулиці були на диво порожні, всі шукали затінку в пивних двориках або власних садках. Навіть автівок майже не було. Нікому не хотілося упрівати в тих великих металевих бляшанках.

Я зайшов за ріг, досі почуваючись трохи незатишно після тієї пригоди на ярмарку. Мабуть, я навіть відчував себе дурнем. Як я міг так легко налякатися, так легко повірити, що то був він? Йолоп. Звісно ж, це був не він. Хіба таке можливо? Я сам себе ошукав.

Я зітхнув, проминув під’їзну доріжку і відчинив двері. Тато сидів у своєму улюбленому кріслі у вітальні, затуманеними очима дивлячись телевізор. Мама на кухні готувала вечерю. У неї були червоні очі, ніби вона плакала. Мама плакала вкрай рідко. Гадаю, цим я вдався в неї.

— Що сталося? — запитав я.

Вона витерла очі й навіть не думала заспокоювати мене словами «усе добре». Мама ніколи не брехала. Принаймні так мені здавалось. У той час.

— Твій тато, — сказала вона.

Ніби могло бути щось інше. Іноді — мені досі соромно це визнавати — я ненавидів тата за його хворобу. За те, що вона примушувала його робити й казати. За відсутній і розгублений погляд. За те, як його недуга впливала на нас із мамою. У підлітковому віці понад усе кортить бути нормальним, а після того як тато занедужав, наше життя вже не могло таким лишатися.

— Що він знову накоїв? — поцікавився я, ледве приховуючи роздратування.

— Він забув мене, — я бачив, як у маминих очах знову забриніли сльози. — Я принесла йому обід, і кілька секунд він дивився на мене так, ніби не впізнав.

— Ох, мамо.

Я підійшов до неї і міцно-міцно обійняв, ніби так я міг вичавити з неї увесь біль. А сам на хвилинку подумав, що іноді забуття — це якраз милосердя.

А пам’ять — мабуть, саме вона здатна нас убити.

2016 рік

— Ніколи не бери нічого на віру, — якось сказав мені тато. — Узявши на віру, ти можеш і себе, й інших пошити в дурні.

Коли я витріщився на нього, він додав:

— Бачиш оце крісло? Ти віриш, що воно завтра вранці буде на тому самому місці?

— Так.

— Тоді ти береш це на віру.

— Мабуть.

Тато підняв крісло і поставив його на стіл.

— Єдина можливість бути цілком упевненим, що крісло залишиться на своєму місці — приклеїти його до підлоги.

— Але ж це шахрайство.

Татів голос посерйознішав.

— Люди завжди будуть шахраювати, Едді. І обманювати. Тому так важливо нічого не брати на віру. Ніколи не відкидай сумнівів, навіть якщо здається, що все й так очевидно.

Я кивнув.

— Добре.

Двері до кухні відчинились і зайшла мама. Вона подивилася на крісло, перевела погляд на тата, відтак на мене і похитала головою.

— Не певна, що хочу знати.

«Ніколи не бери на віру. Ніколи не відкидай сумнівів, навіть якщо здається, що все й так очевидно».

Ми беремо на віру, бо так легше, це не вимагає від нас жодних зусиль. Дозволяє нам не сушити мозок — зазвичай над тим, що примушує нас почуватися незручно. Але таке небажання зайвий раз поміркувати може призвести до непорозумінь, а в деяких випадках навіть до трагедій.

Як отой необачний вчинок Гладкого Ґева, що закінчився смертю. А все тому що він був дитиною і не подумав про можливі наслідки. Так само як мама, розказавши татові про Ханну Томас, навіть не могла подумати, що через це скоїться стільки лиха, адже була впевнена: її чоловік триматиме язика на припоні. А ще був один хлопчисько, який поцупив маленьку срібну каблучку й намагався повернути її, бо думав, нібито все робить правильно, а згодом з’ясувалося, що він, ясна річ, дуже й дуже помилявся.

Беручи щось на віру, ми можемо ошукати себе ще в інший спосіб. Можемо не бачити, якими люди є насправді, і втратити тих, кого ми раніше знали. Я гадав, що це Ніккі навідувала отця Мартіна, а насправді то була Хлоя. Я думав, що гнався на ярмарку за містером Геллораном, а то був лише старий роботяга. Навіть Пенні, Садова Пані, змусила всіх ступити на слизьку стежку безпідставних припущень. Усі думали, що вона чекала на свого покійного нареченого, Фердинанда. Та Фердинанд не був її нареченим. Бідолаху звали Альберт. А всі ці роки вона чекала на свого коханця.

І це історія не про вічне кохання, а про зраду і плутанину з іменами.

Тільки-но прокинувшись наступного ранку, я відразу хапаюся за телефон. Ну, не зовсім так. Тільки-но прокинувшись, я випиваю кілька чашок міцнющої кави і викурюю десь п’ять цигарок, а вже тоді хапаюся за телефон. Спочатку набираю Ґева і Гоппо, потім Ніккі. Як я й підозрював, вона не відповідає. Залишаю їй плутане повідомлення — не здивуюсь, якщо вона видалить його, навіть не прослухавши. Нарешті набираю Хлою.

— Я не впевнена, Еде.

— Треба, щоб ти це зробила.

— Я вже протягом багатьох років з ним не говорила. Ми дуже віддалилися.

— Отже, час вам знову зблизитися.

Вона зітхає.

— Це погана ідея.

— Може, й так. А може, й ні. Ти змушуєш нагадати тобі, що ти переді мною завинила.

— Добре. Однак я просто не розумію, чому це так важить. Чому зараз? Хай йому чорт, це було тридцять років тому. Та залиш ти все, як є.

— Не можу.

— Я сподіваюся, це не через Міккі? Бо йому ти точно нічого не винен.

— Ні. — Я думаю про містера Геллорана і про те, що поцупив. — Може, я завинив перед кимось іншим, і вже давно час віддати цей борг.

Елмс — невеличке містечко неподалік Борнмута, заселене переважно літніми людьми. На південному узбережжі таких містечок назбирається з добрий десяток. Правду кажучи, південне узбережжя фактично повністю заселено пенсіонерами, лишень трапляються бідніші й заможніші райони.

Якщо відверто, Елмс одне з найубогіших тутешніх містечок. Такий собі глухий кут з маленькими обшарпаними квадратними будиночками. Садочки здебільшого охайні, а от тиньк облуплюється, та й на парканах фарба теж добряче повицвітала. Автівки, що стоять перед будиночками, теж говорять самі за себе. Маленькі лискучі автівки — можу закластися, що їх ретельно вимивають кожнісінької неділі перед церквою — теж бачили кращі дні. Я не кажу, що це кепське місце для пенсіонерів. Та з іншого боку, це не зовсім те, на що сподіваєшся після сорока років наполегливої праці.

Іноді мені здається, що все, чого ми прагнемо в житті, абсолютно не має сенсу. Ви тяжко працюєте, щоб купити для своєї сім’ї гарний просторий будинок і роз’їжджати на останній моделі позашляховика. Відтак діти виростають і перебираються у власний дім, а ви міняєте великий будинок на менший, екологічний (де, швидше за все, вистачить місця лише вам і собаці на задньому дворі). А потім виходите на пенсію, і великий сімейний будинок стає в’язницею із замкнутих дверей і кімнат, що припадають пилюкою, ваш садок, такий годящий для родинних барбекю, тепер стає занадто великим, щоб поратися в ньому самотужки, а ваші діти вже давно влаштовують барбекю у власних садочках. Отже, будинок теж зменшується. А згодом, навіть швидше, ніж сподівалися, ви залишаєтесь на самоті. І переконуєте себе, що слушно вчинили, переїхавши сюди, бо маленькі кімнати не так швидко заповнюються самотністю. Якщо вам пощастить, ви покинете цей світ іще до того, як обставини примусять вас, уже вкотре, поміняти будиночок на однісіньке ліжко з поперечинами, де ви лежатимете, вже не годні самостійно витирати собі зад.

З такими втішними думками я зупиняю автівку на клаптику асфальту між сусідніми під’їзними доріжками навпроти будинку під номером двадцять три. Коротенькою стежкою підходжу до ґанку і натискаю дзвінок. Минає кілька секунд. Я простягаю руку, щоб знову натиснути дзвінок, коли крізь матове скло помічаю, як до дверей наближаються розмиті обриси людини. Чую, як брязкає ланцюжок, і двері відчиняються. Безпека понад усе, спадає мені на думку. Зрештою, воно й не дивно, якщо пригадати, ким він працював.

— Едвард Адамс?

— Так.

Він простягає руку. Мить повагавшись, я тисну її.

Востаннє я бачив офіцера Томаса зблизька того дня, коли він стояв на порозі нашого будинку тридцять років тому. Він досі худорлявий, але не такий високий, яким я його пам’ятаю. Вочевидь, це тому, що я сам відтоді добряче підріс, проте з віком люди справді трохи маліють. Колись темне волосся тепер переважно сиве та здебільшого повипадало. Квадратне обличчя вже не таке кутасте і якесь виснажене. Він досі нагадує здоровецьку фігурку з «Lego», але вже трохи розплавлену.

— Дякую, що погодилися зустрітись, — кажу я.

— Мушу визнати, я сумнівався… та, мабуть, Хлоя розпалила мою цікавість. — Він відступає всередину. — Проходьте.

Я заходжу до маленького вузького коридору. Вчувається легенький запах зіпсованої їжі й різкий аромат освіжувача повітря. Аж надто різкий.

— Вітальня прямо і ліворуч.

Я йду вперед і відчиняю двері до напрочуд великої вітальні з просілими бежевими канапами та квітчастими шторами. Припускаю, що їх обирала колишня господиня.

За словами Хлої, її дід перебрався на південь кілька років тому, після виходу на пенсію. Через два-три роки після того померла його дружина. Цікаво, чи саме тоді він вирішив, що досить білити хату й виривати в саду бур’яни.

Томас жестом запрошує мене сідати на ту канапу, що не така зношена.

— Щось вип’єте?

— Е-е-е… ні, дякую. Я нещодавно пив каву. — Брехня, але не хочу перетворювати цей візит на дружні посиденьки, тим більше, коли йтиметься про таку серйозну тему.

— Добре. — Він хвильку стоїть, трохи розгублений.

Мабуть, його навідують нечасто. Він не знає, як себе поводити, коли в нього вдома є гості. Трохи схоже на мене.

Нарешті він сідає і згортає руки на колінах.

— Отож, справа Елізи Ренделл. Минуло багато часу. Ви були одним з тих дітей, які знайшли її тіло?

— Так.

— А тепер у вас є теорія про її справжнього вбивцю?

— Саме так.

— Ви думаєте, що поліція помилилась?

— Ми всі помилилися.

Він потирає підборіддя.

— Непрямі докази були доволі переконливі. Але це й усе, що ми мали. Непрямі докази. Якби Геллоран себе не порішив, не певен, що в поліції вистачило б доказів для закриття цієї справи. Єдиним суттєвим доказом був той перстень.

Я відчуваю, як паленіють мої щоки. Навіть зараз. Перстень. Клятий перстень.

— Але не було знаряддя убивства чи слідів крові. — Я вмовкаю. — І, звісно ж, її голову так і не знайшли.

Томас пильніше до мене приглядається — і тридцяти років як не було. Його очі мовби заново загоряються.

— То яка у вас теорія? — питає він, подаючись трохи вперед.

— Чи можу я спочатку поставити вам ще кілька запитань?

— Можете, але зважте на те, що я не розслідував ту справу. Я був рядовим офіцером.

— Не про розслідування. Про вашу доньку і отця Мартіна.

Він напружується.

— Не розумію, до чого тут це.

До всього, думаю я.

— Просто зробіть мені таку послугу.

— Я можу просто виставити вас за двері.

— Можете.

Чекаю. Тепер його хід. Я бачу, що він хоче мене прогнати, але маю надію, що цікавість і старі інстинкти поліціянта візьмуть гору.

— Ну добре, — каже він. — Зроблю вам послугу. Але це тільки заради Хлої.

Я киваю.

— Розумію.

— Ні. Нічого ви не розумієте. Вона все, що в мене лишилось.

— А як же Ханна?

— Я втратив доньку багато років тому. А сьогодні моя онука вперше вийшла зі мною на зв’язок після того, як ми майже два роки не спілкувалися. Якщо розмова з вами означає, що я знову її побачу, я готовий це зробити. Це ви розумієте?

— Ви хочете, щоб я переконав її приїхати до вас?

— Схоже, вона до вас прислухається.

Не дуже, але вона таки переді мною завинила.

— Зроблю все, що в моїй силі.

— Добре. Більшого я не прошу. — Томас відкидається на спинку канапи. — Що саме вас цікавить?

— Як ви ставитеся до отця Мартіна?

Він пирхає.

— Я думав, що це, хай йому трясця, і так зрозуміло.

— А до Ханни?

— Вона була моєю донькою. Я любив її. Досі люблю.

— А коли вона завагітніла?

— Я був розчарований. А який батько не був би? А ще я розлютився. Либонь, тому вона й збрехала мені про справжнього батька дитини.

— Про Шона Купера.

— Так. Краще б вона цього не робила. Пізніше я почувався паршиво, через те що наговорив на хлопця. Але тоді, якби він був живий, я б його вбив.

— Так, як намагалися вбити отця Мартіна?

— Він дістав по заслузі. — Томас криво посміхається. — Мабуть, за це я маю дякувати вашому батькові.

— Мабуть.

Він зітхає.

— Ханна не була бездоганна. Вона була звичайним підлітком. У нас траплялися звичні для батьків і дітей сварки, через макіяж чи довжину її спідниці. Коли Ханна приєдналася до релігійної братії отця Мартіна, я навіть утішився. Я думав, що це піде їй на користь. — Гіркий смішок. — Хто ж знав, що я так схибив? Він зіпсував її. Раніше ми були близькі, а після того ми тільки те й робили, що постійно сварилися.

— Ви сварилися того дня, коли Елізу було вбито?

Він киває.

— Так. То була одна з найгірших наших сварок.

— Чому?

— Бо вона ходила навідувати його до пансіонату. Щоб сказати, що залишить дитину і чекатиме його одужання.

— Вона була в нього закохана.

— Вона була дитиною. Вона не знала, що таке кохання. — Томас хитає головою. — У вас є діти, Еде?

— Немає.

— Мудре рішення. З моменту свого народження діти заповнюють ваше серце любов’ю… і страхом. Особливо маленькі дівчатка. Ви хочете від усього їх захистити. А коли вам це не вдається, ви відчуваєте, що не виконали свого батьківського обов’язку. Ви вберегли себе від добрячої порції болю.

Я ніяково соваюся на канапі. Хоч я б не сказав, що в кімнаті дуже тепло, мені чомусь страшенно гаряче, я не маю чим дихати. Я пробую повернути розмову до основної теми.

— Отже, ви казали, що Ханна ходила відвідувати отця Мартіна того дня, коли вбили Елізу?

Він збирається на думці.

— Так. Ми страшенно посварилися. Вона вибігла з дому. До вечері вона не повернулась. Саме тому того вечора я був у місті. Шукав її.

— Ви були біля лісу?

— Я подумав, що вона могла піти туди. Я знаю, що вони інколи там зустрічалися. — Він супиться. — Якби я знав раніше.

— Містер Геллоран та Еліза теж зустрічалися в лісі.

— Там зустрічаються багато дітей і роблять те, чого не слід. Не лише діти, а ще й… збоченці.

Він виплюнув останнє слово. Я опускаю голову.

— Колись я рівнявся на містера Геллорана, — кажу. — Та схоже, він був розпусником, якого тягнуло до неповнолітніх дівчат. Як і отець Мартін.

— Ні. — Томас хитає головою. — Геллоран був зовсім не такий, як Мартін. Я не схвалюю те, що він зробив, але то було зовсім інше. Отець Мартін був лицеміром, брехуном, він проповідував слово Боже, а насправді прикривався ним, щоб користатися такими довірливими дівчатками, як Ханна. Він її змінив. Він удавав, що наповнював її серце любов’ю, а насправді отруював його. А коли й цього йому здалося замало, він зробив їй позашлюбну дитину.

Його блакитні очі спалахують. У кутиках губ збирається біла слина. Кажуть, що немає нічого сильнішого за кохання. І це правда. Саме тому найжорстокіші звірства вчиняють в ім’я кохання.

— Тому ви це зробили? — тихенько питаю я.

— Що зробив?

— Ви зайшли до лісу і побачили її, чи не так? Вона стояла там, як завжди, коли чекала на нього. І тієї миті ви оскаженіли. Накинулися на неї і задушили до того, як вона встигла обернутися. Може, вам навіть не хотілося на неї дивитися, але коли ви таки глянули, коли ви збагнули свою помилку, було вже надто пізно. Тому ви за якийсь час повернулись і порубали її на шматки. Не знаю точно навіщо. Щоб легше було заховати тіло? А можливо, для того, щоб усіх заплутати…

— Що ви в біса верзете?

— Ви вбили Елізу, бо подумали, що то Ханна. Вони були однакової статури, а Еліза ще й висвітлила своє волосся. Неважко помилитися, тим паче в темряві, та ще й у такому емоційному стані. Ви прийняли Елізу за вашу доньку, яку зіпсували, розбестили і яка завагітніла від отця Мартіна…

— Ні! Я любив Ханну. Я хотів, щоб вона залишила дитину. Так, я казав їй, щоб вона віддала її на всиновлення, але я б ніколи її не скривдив. Ніколи…

Він різко підводиться.

— Даремно я погодився з вами зустрітися. Я справді думав, що ви можете щось знати, але це? Я попрошу вас покинути мій дім.

Я уважно дивлюся на Томаса. Якщо я сподівався побачити на його обличчі бодай натяк на відчуття провини або страх, я помилився. Я бачу тільки злість і біль. Багато болю. Я почуваюсь останнім лайном. Та що найгірше, я усвідомлюю, що припустився страшної помилки.

— Вибачте. Я…

Його погляд спопеляє мене до самісіньких кісток.

— Вибачити за звинувачення у вбивстві власної доньки? Сумніваюся, що цього досить, містере Адамс.

— Ні… ні, недосить. — Я підводжусь і йду до дверей. Аж раптом він каже:

— Зачекайте.

Я обертаюся. Колишній полісмен наближається до мене.

— Напевно, я мав би дати вам по пиці за те, що ви тільки-но сказали…

Я відчуваю, що зараз буде «але». Принаймні сподіваюся на це.

— Але ваша теорія про те, що Елізу з кимось переплутали, досить цікава.

— І хибна.

— Може, й ні. Можливо, йдеться про іншу людину.

— Що ви маєте на увазі?

— Окрім містера Геллорана, більше ні в кого не було мотиву вбивати Елізу. А от Ханну? Знаєте, у той час отець Мартін мав багато послідовників. Якби комусь із них було відомо про його стосунки з нею, про дитину, хтось із них міг приревнувати її — до божевілля — і вбити.

Я обмірковую його слова.

— Але ви не знаєте, де всі вони зараз?

— Ні.

— Зрозуміло.

Томас потирає бороду. Схоже, він щось обдумує. Нарешті каже:

— Тієї ночі, коли я шукав Ханну біля лісу, я когось бачив. Було темно, і я був на певній відстані, але він був одягнений у робочий комбінезон і накульгував.

— Не пригадую, щоб у тій справі були ще якісь підозрювані.

— Бо їх і не було.

— Чому?

— Навіщо шукати ще когось, якщо вже є вбивця, який, до всього, мертвий. Дуже зручно, не треба витрачатися на суд. До того ж із таким описом далеко не зайдеш.

Він має слушність. Це навряд чи допомогло б.

— Тридцять років — то вельми багато часу. Ви ж розумієте, що можете й не дістати тих відповідей, які шукаєте…

— Розумію.

— Чи навіть гірше. Ви матимете відповіді, а вони виявляться зовсім не тими, на які ви сподівалися.

— Це я теж розумію.

Я сідаю в автівку, і мене починає трусити. Я опускаю вікно й витягую цигарки. Пожадливо прикурюю одну. Коли я йшов до Томаса, то увімкнув на телефоні беззвучний режим. Тепер, вийнявши його з кишені, бачу пропущений дзвінок. Навіть два. Ще ніколи я не був таким популярним.

Я набираю голосову пошту і прослуховую два плутані повідомлення — одне від Гоппо, інше від Ґева. Обидва повідомляють мені те саме:

«Еде, це стосовно Міккі. Вони знають, хто його вбив».

2016 рік

Вони сидять за звичним столиком, лише цього разу, як ніколи, перед Ґевом замість дієтичної коли стоїть кухоль пива.

Не встигаю я сісти з власним кухлем, як він кидає на стіл переді мною газету. Я дивлюся на заголовок статті.

ПІДЛІТКІВ ЗААРЕШТУВАЛИ ЗА НАПАД БІЛЯ РІЧКИ

Двох п’ятнадцятирічніх підлітків допитують у справі нападу зі смертельними наслідками, який скоїли на колишнього мешканця Андербері Міккі Купера (42 роки). Їх обох затримали після спроби пограбування на тому самому відтинку дороги біля річки два дні тому. Поліція розглядає можливість того, що обидва випадки між собою пов’язані.

Я пробігаю очима решту статті. Я нічого не чув про вуличні пограбування, проте останнім часом моя голова йшла обертом від інших клопотів. Я суплюся.

— Що таке? — питає Ґев.

— Тут не сказано, що ті підлітки напали на Міккі, — кажу я. — Це все тільки здогади.

Він знизує плечима.

— То й що? Усе сходиться. Під час пограбування щось пішло не так. І книжка тут ні до чого, і ті крейдяні чоловічки. Просто двоє малолітніх бандитів захотіли легких грошей.

— Мабуть. А вони знають, як тих хлопців звати?

— Я чув, що один із твоєї школи. Денні Меєрс?

Денні Меєрс. Я мав би бути здивований, але ні. Здається, людська природа уже нічим мене не здивує. А втім…

— Схоже, тебе це не переконало, — зауважує Гоппо.

— Що саме? Те, що Денні когось пограбував? Можу уявити, що він робить якісь дурниці, щоб вразити своїх друзяк. Але вбивство Міккі…

Я сумніваюся. Це надто передбачувано. Занадто просто. Ніби нас намагаються пошити в дурні. Щось не дає спокою моїм думкам.

«На тому самому відтинку дороги біля річки».

Я хитаю головою.

— Упевнений, що Ґев має рацію. Це найбільш імовірне пояснення.

— Нинішні діти, еге ж? — Каже Гоппо.

— Угу, — повільно промовляю я. — Не знаєш, чого від них чекати.

Усі мовчать. Тиша затягується. Ми цмулимо пиво.

Нарешті я кажу:

— Міккі страшенно розізлився б, якби почув, що його називають «колишнім мешканцем Андербері». Закладаюся, він сподівався щонайменше на «успішного рекламника».

— Це точно. Ну, «колишній мешканець», напевно, не найгірша лайка, якою його обзивали, — каже Ґев, а тоді супить брови. — Досі не можу повірити, що він заплатив Хлої, щоб вона за нами шпигувала. Та ще й надіслав нам ті листи.

— Думаю, він просто хотів присмачити свою книжку, — відказую я. — А листи — це такий сюжетний хід.

— Що ж, Міккі завжди вмів вигадувати історії, — завважує Гоппо.

— І копирсатись у всякому лайні, — додає Ґев. — Сподіваймося, що це вже скінчилося.

Гоппо підіймає свого кухля.

— За це я вип’ю.

Я тягнуся до свого кухля, але мабуть, я аж надто заглиблений у свої думки. Моя рука штовхає кухоль — і він перекидається. Я встигаю схопити його перед тим, як він розіб’ється об підлогу, але пиво випліскується і хляпає Ґеву на коліна.

Ґев лише відмахується.

— Не хвилюйся.

Він обтрушує джинси, зчищаючи розлите пиво. Я вкотре дивуюся, наскільки контрастують його сильні руки і худющі слабкі ноги.

«Сильні ноги».

Слова зринають у моїй голові, зовсім не очікувані слова.

«Він обдурив їх усіх».

Я підводжуся так рвучко, що мало не перекидаю два інші кухлі.

«Я знаю, що вони інколи там зустрічалися».

Ґев підхоплює свого кухля.

— Що за чортівня?

— Я мав рацію, — кажу.

— Стосовно чого?

Витріщаюся на них.

— Я помилявся, але я мав рацію. Знаю, це звучить як божевілля. У це важко повірити, але… усе сходиться. Дідько. Геть усе сходиться.

«Диявол, який ховається під маскою. Зізнайся».

— Еде, що ти маєш на увазі? — цікавиться Гоппо.

— Я знаю, хто вбив Вальсову Дівчину. Елізу. Я знаю, що з нею сталося.

— Що?

— Божа кара.

— Я казала вам по телефону, містере Адамс. Час відвідин уже минув.

— А я казав вам, що мушу його побачити. Це важливо.

Медсестра — та сама огрядна сувора на вигляд жіночка, яка зустріла мене минулого разу, — підозріливо дивиться на нас трьох (Гоппо і Гладкий Ґев наполягли, що підуть зі мною. Стара банда. Остання пригода).

— Питання життя і смерті, я так розумію?

— Так.

— І воно не може зачекати до ранку?

— Ні.

— Отець Мартін навряд чи кудись утече.

— Я б не був такий упевнений.

Вона якось по-дивному на мене витріщається. І тут до мене доходить. Вона знає. Вони всі знають, але ніхто нічого не каже.

— Мабуть, виглядає не дуже добре, — кажу я, — коли ваші пацієнти втікають? Коли ви знаходите їх десь в околицях пансіонату? Усе-таки краще це замовчати. Особливо якщо хочете, щоб церква й далі вас фінансувала.

Медсестра примружується.

— Ви ходіть зі мною. Ви двоє, — вона тицяє пальцем у Гоппо і Ґева, — чекайте тут. — Жінка кидає мені роздратований погляд. — П’ять хвилин, містере Адамс.

Я рушаю за нею коридором. Зі стелі падає різке флуоресцентне світло подовгастих ламп. Удень пансіонату ще сяк-так вдається прикидатися чимось більшим за звичайну лікарню. Але не вночі. Бо в цьому закладі немає ночі. Тут завжди світиться й завжди чути якісь звуки. Зітхання і стогони, рипання дверей та шаркання капців по лінолеуму.

Ми підходимо до дверей отця Мартіна. Медсестра Конгеніальність востаннє кидає мені застережний погляд і показує п’ять пальців перед тим, як постукати.

— Отче Мартіне! До вас прийшов відвідувач.

На якусь божевільну мить мені ввижається, що зараз двері відчиняться і він стоятиме на порозі, зловтішно посміхаючись.

«Зізнайся».

Та у відповідь, звісно ж, тиша. Медсестра дивиться на мене самовпевнено й легенько відчиняє двері.

— Отче Мартіне?

Я вчуваю сумнів у її голосі якраз тієї миті, коли мене обдуває крижаним вітром.

Я не чекаю. Обходжу її. Кімната порожня, вікно відчинене, штори гойдаються на вечірньому вітрі. Я повертаюся до медсестри.

— На вікнах немає захисних замків?

— У цьому ніколи не було потреби… — затинається вона.

— Ну, звісно, навіть після того, як він уже не раз вилазив крізь вікно.

Медсестра суворо дивиться на мене.

— Він виходить гуляти тільки тоді, коли його щось засмучує.

— І сьогодні його якраз щось засмутило.

— Насправді так. До нього приходив відвідувач. Після того священик був дуже збуджений. Але він ніколи не заходить далеко.

Я підбігаю до вікна і визираю назовні. Сутінки вже починають огортати все навколо тінями, але мені вдається розгледіти попереду темну масу лісу. Зовсім близько. І ніхто не побачить, куди він пішов.

— Він не здатен завдати собі шкоди, — веде далі жінка. — Зазвичай він сам повертається назад.

Я різко розвертаюся.

— Ви казали, що в нього був відвідувач. Хто?

— Його дочка.

Хлоя. Вона прийшла попрощатися. Мене сковують моторошні передчуття.

«Нічка чи дві у наметі в лісі ще нікому не зашкодили».

— Я маю здійняти тривогу, — каже медсестра.

— Ні. Треба викликати поліцію. Негайно.

Я переставляю ногу через підвіконня.

— Куди це ви зібралися?

— До лісу.

Ліс поменшав відтоді, як ми були дітьми. І це не через доросле сприйняття. Його добряче вирубали, метр за метром, аби звести нову житлову зону, яка росла швидше, ніж старі дуби і платани поруч із нею. Однак цієї ночі ліс знову здається величезним. Це темне заборонене місце, сповнене небезпек і лихих істот.

Цього разу я йду попереду, із хрускотом наступаючи на розкидані по землі галузки, а ліхтарик, якого мені позичила (неохоче) Медсестра Конгеніальність, освітлює дорогу. Кілька разів його світло вихоплює з темряви сріблясті очиці якоїсь тварини, що поспіхом тікає назад у темряву. Мені здається, що є нічні створіння і денні створіння. Попри моє безсоння і ходіння уві сні, я таки не вважаю себе нічню істотою.

— Усе добре? — шепоче позаду мене Гоппо, від чого я ледь не підстрибую.

Він наполіг, що піде зі мною. Ґев залишився в пансіонаті, аби впевнитися, що вони викличуть поліцію.

— Так, — шепочу я у відповідь. — Просто згадую, як ми в дитинстві ходили до лісу.

— Точно, — шепоче Гоппо. — Я теж.

Не розумію, чому ми шепочемо. Хто здатен нас тут почути? Ніхто, окрім нічних створінь. Може, я помилявся. Можливо, його тут нема. Може, Хлоя прислухалася до мене і поселилась у якомусь хостелі. Може…

Лісову тишу роздирає крик, від якого кров холоне в жилах. Здається, що навіть дерева здригаються, а в нічне небо, ляскаючи темними крилами, зриваються зграї птахів.

Я дивлюся на Гоппо — і ми обоє починаємо бігти, світло ліхтарика зиґзаґами вистрибує в нас під ногами. Ми відхиляємо навислі гілки і перескакуємо через коріння… Прожогом вибігаємо на невеличку галявину. Я вже бачив її раніше. У своєму сні.

Я зупиняюсь, і Гоппо натикається на мою спину. Я освітлюю ліхтариком усе довкола. На землі перед нами напнуто одномісний намет, наполовину опущений. Перед ним наплічник і купа одягу. Її немає. На мить я відчуваю полегшу… а тоді знову присвічую ліхтариком намет. Купа одягу. Надто велика. Занадто незграбна. Це не одяг. Це тіло.

Ні! Я підбігаю до нього і падаю на коліна.

— Хлоє!

Я відкидаю каптура її куртки. Її обличчя бліде, а на шиї видніються червоні сліди, але вона дихає. Уривчасто, ледь чутно, проте дихає. Не мертва. Поки що.

Ми прибігли якраз вчасно, і нехай я хочу знайти його, подивитися йому у вічі, із цим доведеться зачекати. Зараз найважливіше подбати про Хлою. Я повертаюся до Гоппо, який стривожено чекає на краєчку галявини.

— Треба викликати «швидку».

Він киває, виймає телефон і супиться.

— Поганий сигнал. — Та все одно прикладає його до вуха…

…Аж раптом його більше немає. Ані телефона, ані вуха. Там, де воно було, тепер зяюча кривава дірка. Я бачу, як зблискує сталь, струменем б’є темно-червона кров, а потім його рука спадає до пояса, тримаючись на кількох клаптях волокнистих м’язів.

Я чую крик. Не Гоппо. Він дивиться на мене безмовно, а тоді з гортанним стогоном падає на землю. Це я волаю.

Отець Мартін переступає розпростерте тіло Гоппо. В одній руці він тримає сокиру, блискучу й заляпану кров’ю. Зверху піжами він одягнений у робочий комбінезон.

«Він був одягнений у робочий комбінезон і накульгував».

Він тягне одну ногу, важким кроком підступаючи до мене. Його дихання уривчасте, його обличчя витягнуте і ніби воскове. Він скидається на ходячого мерця, лишень його очі напрочуд живі й палають таким світлом, яке мені випадало бачити тільки раз. У Шона Купера. Його очі горять божевіллям.

Я насилу підводжуся. Усі нервові закінчення спонукають мене тікати. Та хіба я можу покинути Хлою і Гоппо? Я навіть не знаю, скільки часу залишилося Гоппо до того, як він спливе кров’ю.

Мені вчувається, ніби десь далеко завивають сирени. Може, то лише моя уява. Та з іншого боку, якщо мені вдасться його заговорити…

— То ви збираєтесь усіх нас повбивати? Хіба вбивство — не гріх, отче?

— «Той, хто згрішив, той мусить померти. Праведність зостанеться з праведним, а гріховність з грішником»[22].

Я не відступаю, хоча коліна підломлюються вже від самого погляду на блискуче лезо його сокири, з якого скрапує кров Гоппо.

— То це тому ви хотіли вбити Ханну Томас? Бо вона була грішницею?

— «Задля повії можна зубожіти до куска хліба, тим часом як замужня на дороге життя полює. Чи ж можна в пазуху вогню набрати так, щоб одежа не згоріла?»[23]

Шаленець наближається, ушкоджена нога загрібає опале листя, а сокира хилитається в його руці. Це те саме, що намагатися завести розмову з біблійним Термінатором. Утім, я відчайдушно, вже охриплим голосом, веду далі:

— Вона носила під серцем вашу дитину. Вона кохала вас. Невже для вас це нічого не важило?

— «Коли твоя рука або нога стає тобі причиною падіння, відітни її і кинь геть від себе: ліпше тобі ввійти в життя одноруким чи кульгавим, ніж з обома руками чи з обома ногами бути вкинутим у вогонь вічний»[24].

— Але ви не відрубали свою руку. І ви не вбили Ханну. Ви вбили Елізу.

Він зупиняється. Я помічаю його миттєве спантеличення і поспішаю з цього скористатися.

— Ви помилися, отче Мартіне. Ви вбили не ту дівчину. Ні в чому не винну дівчину. Але ви це й самі знаєте, хіба ні? Визнайте, що ви знаєте, глибоко в душі, що Ханна теж була невинна. Це ви грішник, отче Мартіне. Ви брехун, лицемір і вбивця.

Він скрикує і кидається на мене. В останній момент я пригинаюся і б’ю плечем йому в живіт. Я чую з радістю, як він різко видихає повітря, заточується, а потім дерев’яний держак сокири важко б’є мене у скроню. Від болю темніє в очах. Отець Мартін валиться на землю. Я теж не можу втриматися на ногах і падаю на нього.

Я силкуюсь підвестися, дотягнутися до сокири, та голова пульсує, а перед очима затуманюється. Я напружуюсь і перевертаюся на бік. Отець Мартін навалюється на мене. Він стискає руками мою шию. Я б’ю його в обличчя, намагаюся скинути з себе, але мої руки слабшають, а моїх ударів він, здається, навіть не помічає. Ми качаємося по землі. Напівпритомний чоловік бореться з ходячим мерцем. Він дужче стискає пальці. Я відчайдушно намагаюсь їх розтиснути. Таке враження, що моя грудна клітка от-от розірветься. Очі печуть, ніби в мене в очницях дві жарини. Усе навколо починає темніти, неначе хтось поволі опускає переді мною чорну завісу.

Усе не може так скінчитися, кричить, задихаючись, мій позбавлений кисню мозок. Не таким має бути мій кінець. Це обман, мене вкотре ошукали. Це… Аж раптом чую глухий удар, і його хватка слабшає. Я можу дихати. Я скидаю його руки зі своєї шиї. Перед очима розвиднюється. Отець Мартін витріщається на мене широко розплющеними від приголомшення очима. Він розкриває рота:

— Зізнайся…

Його останнє слово витікає цівочкою темно-червоної крові. Його очі й далі витріщаються на мене, проте їхнє світло вже згасло. Тепер це лише дві заповнені рідиною кулі. Те, що колись їх оживляло, нарешті померло.

Я виборсуюся з-під тіла. З його спини стирчить сокира. Я підводжу очі. Ніккі стоїть над тілом свого батька, її обличчя і одяг заляпані його кров’ю, кров скрапує з її рук. Вона дивиться на мене так, ніби тільки-но мене помітила.

— Вибач. Я не знала. — Вона осідає на землю коло свого батька, сльози змішуються з кров’ю на її обличчі. — Я мала прийти раніше. Я мала прийти раніше.

2016 рік

Питання. Багато питань. Я приблизно можу відповісти на «як», «де» і «що», а от «чому» — для мене досі загадка.

Схоже, Ніккі приїхала відразу, щойно отримала моє повідомлення. Коли не знайшла мене вдома, зазирнула до пабу. Черил сказала їй, куди ми пішли, а решту розповіли медсестри. І вона, не вагаючись, побігла за нами до лісу. Я радий, страшенно радий, що вона це зробила.

Хлоя вирішила востаннє навідати свого батька. Величезна помилка. Як і згадка про те, що вона ночуватиме у наметі в лісі. І її висвітлене волосся. Мабуть, саме це його спровокувало. Несподівана схожість із Ханною. Це розворушило його хворий розум.

До речі, лікарі досі не можуть дійти згоди, що робилось у його голові. Чи був він при тямі, коли втік з пансіонату й намагався нас убити, чи то було тимчасове прояснення в його слабій голові, чи, може, усе було навпаки? Може, він тільки прикидався інвалідом і весь цей час прекрасно все розумів.

Та він мертвий, і ми ніколи про це не дізнаємося. Хоч я впевнений, що хтось прославиться на цій історії і добряче розбагатіє, написавши книжку абощо. Либонь, Міккі бризкає слиною у своїй могилі.

Теорія, здебільшого моя, згідно з якою отець Мартін убив Елізу, бо думав, що вона була Ханною, шльондрою, яка носила його позашлюбну дитину і, як на його хвору уяву, могла зруйнувати його репутацію. Навіщо він порубав її? Єдине пояснення, яке спадає мені на думку, — це той уривок з Біблії, що його він цитував у лісі: «Коли твоя рука або нога стає тобі причиною падіння, відітни її і кинь геть від себе: ліпше тобі ввійти в життя одноруким чи кульгавим, ніж з обома руками чи з обома ногами бути вкинутим у вогонь вічний».

Мабуть, священик думав, що, тільки порубавши дівчину на шматки, допоможе їй потрапити до раю. Може, пізніше він усвідомив свою помилку. А може, він і сам не знав, навіщо це зробив. Хто тепер скаже? Можливо, Бог і судитиме його, але таки хотілося б побачити його на лаві підсудних, перед прокурором і невблаганними суддями.

У поліції говорять про повторний перегляд справи Елізи Ренделл. У наш час вони мають кращих судмедекспертів, аналізи ДНК і всякі інші круті штучки, що їх показують по телевізору, які здатні точно довести, що її убив отець Мартін. Я більше не тамую подих. Після тієї нічки в лісі та згадки про його пальці на моїй шиї, навряд чи насмілюся це зробити.

Гоппо майже повністю одужав. Лікарям вдалося пришити його вухо — не бездоганно, та його все одно прикриває волосся. З рукою вони теж зробили все, що могли, але нерви — річ непроста. Йому сказали, що може відновитися часткова рухливість, а може й не відновитися. Та говорити про це поки що рано. Гладкий Ґев утішив його тим, що тепер він може ставити автівку, де йому заманеться (а для мастурбації у нього є друга рука).

Ось протягом уже кількох тижнів непрошені газетярі набридають усьому місту і частенько товчуться на моєму ґанку. Я не маю охоти говорити з ними, а от Гладкий Ґев залюбки роздає інтерв’ю. У них він щоразу згадує свій паб. Останнім часом я помітив, що бізнес у нього процвітає. Бодай щось добре вийшло з цієї історії.

Моє життя потроху повертається у звичне річище, за винятком кількох речей. Я повідомляю директору школи про те, що більше не викладатиму після завершення осінньої чверті, і звертаюся до агента з продажу нерухомості.

Невдовзі приходить жвавий молодик з дорогою стрижкою і в дешевому костюмі та оглядає мій будинок. Я прикушую язика, намагаючись погамувати відчуття вторгнення в мій особистий простір, поки він зазирає до шафок у кухні, тупає по підлозі, охкає і ахкає, а відтак каже, що ціни на нерухомість останнім часом різко підвищилися, ба навіть попри те, що мій будинок потребує «деякого відновлення», називає суму, від якої мої брови лізуть на лоба.

Кілька днів по тому перед будинком з’являється табличка «ПРОДАЄТЬСЯ».

Наступного дня я вбираюсь у свій найкращий темний костюм, пригладжую волосся й акуратно зав’язую на шиї темно-сіру краватку. Я вже збираюся виходити, аж тут хтось стукає. Я мовчки лаюся, — адже це так невчасно, — але кваплюся відчинити двері.

На порозі стоїть Ніккі. Вона міряє мене поглядом з голови до ніг.

— Маєш гарний вигляд.

— Дякую. — Дивлюся на її яскраво-зелене пальто. — Я так розумію, ти не йдеш?

— Ні. Я приїхала сьогодні тільки для того, щоб зустрітися з адвокатом.

Попри те що Ніккі врятувала три життя, її таки можуть притягнути за вбивство батька.

— Не можеш залишитися трохи довше?

— Я вже купила квиток на потяг. Перекажи іншим, що мені дуже шкода, але…

— Упевнений, вони зрозуміють.

— Дякую. — Вона простягає руку. — Я лише хотіла сказати… бувай, Еде.

Я дивлюсь на її руку. А тоді, як то вчинила вона багато років тому, роблю крок уперед і обіймаю її. На мить Ніккі напружується і теж мене обіймає. Я вдихаю її запах. Не ваніль і жувальна гумка, а мускус і цигарковий дим. Я не тримаю її, я її відпускаю.

Нарешті ми відриваємось одне від одного. На її шиї щось зблискує.

Я суплю брови.

— Ти носиш старий кулон?

Ніккі опускає очі.

— Так. Я зберегла його. — Вона бере пальцями маленьке срібне розп’яття. — Мабуть, це здається дивним — зберігати річ, із якою пов’язано стільки неприємних спогадів?

Я хитаю головою.

— Та ні. Є речі, яких просто неможливо позбутися.

Вона осміхається.

— Бережи себе.

— Ти теж.

Я дивлюсь, як вона віддаляється і зникає за рогом. Тримати. Відпускати. Іноді це те саме.

Я беру пальто, перевіряю, чи є в кишені фляжка, і виходжу з дому.

Жовтневе повітря уже доволі прохолодне. Воно щипає моє обличчя. Я радо сідаю до автівки і вмикаю обігрівач на максимум. Коли я під’їжджаю до крематорію, автівка тільки ледь-ледь нагріта.

Ненавиджу похорони. А хто їх любить? Хіба що похоронні бюро. Та декотрі похорони гірші за інші. Молодих людей, чиї життя обірвалися так несподівано і так жорстоко. Дітей. Хай нікому не випадає бачити малесеньку труну, що опускається в чорну яму.

Інші здаються неминучими. Звичайно, смерть Ґвен стала для всіх шоком. Утім, як це було з моїм татом, якщо вже покинув розум, то невдовзі за ним неминуче піде й тіло.

Попрощатися з нею прийшло мало людей. Ґвен багато хто знав, але в неї майже не було друзів. Я бачу свою маму, Гладкого Ґева і Черил, кількох людей, у яких вона колись прибирала. Лі, старший брат Гоппо, не зміг — або не захотів — відпроситися зі служби. Гоппо сидить у першому ряду, загорнутий у пальто, що неначе завелике. Його рука у пов’язці. Він схуд і видається старшим. Його виписали з лікарні лише кілька днів тому. Він досі ходить на фізіотерапію.

Ґев сидить поруч у візку, а Черил з іншого боку. Я сідаю за ними, біля мами. Вона бере мою руку. Як і тоді, коли мені було дванадцять. Я міцно стискаю її долоню.

Служба коротка. Це водночас і помилування, і завчасне нагадування, як сімдесят років життя на цій планеті можуть поміститися в десятихвилинну промову, пересипану зайвими згадками про Бога. Якщо хтось бодай словом прохопиться про Бога на моєму похороні, щиро сподіваюся, він згорить у пеклі.

Принаймні у випадку кремації ти знаєш, що геть усе закінчилося, коли з ляскотом зачиняються дверцята. Не треба юрбою повільно плентатись на цвинтар. Не треба дивитись, як труну опускають у глибоку темну могилу. Я досі пам’ятаю, як було на похороні Шона Купера.

Замість того, ми всі виходимо надвір, збираємось у Саду Пам’яті й ніяково роздивляємося барвисті квіти. Ґев і Черил влаштовують у «Буйволі» невеличкі поминки, але навряд чи комусь кортить туди йти.

Я недовго розмовляю з Ґевом, а потім залишаю маму в компанії Черил і тихцем ховаюся за рогом будинку — здебільшого для того, щоб викурити цигарку і непомітно відсьорбнути трохи з фляжки, але ще й тому, що хочу побути наодинці.

У когось виникла така сама ідея.

Гоппо стоїть біля викладених рядочком надгробків, які позначають місця, де поховали чи розвіяли попіл. Мені завжди здавалося, що надгробки в саду крематорію схожі на зменшені версії справжніх надгробків — таке собі мініатюрне кладовище.

Я підходжу до Гоппо, і він підводить голову.

— Як ти, чи це дурне питання?

— Добре. Мабуть. Хоч я й знав, що рано чи пізно це мало статися, а все одно не був готовий.

Ні. Жоден з нас не готовий до смерті. До чогось такого, що не має вороття. Як люди, ми звикли контролювати своє життя. Робити все, щоб його подовжити, бодай на мить. Але смерть не приймає жодних аргументів. Ніяких останніх бажань. Ніяких благань. Смерть — це смерть, усі карти в неї. Навіть якщо вам вдасться раз її ошукати, вдруге вона вам цього не дозволить.

— А знаєш, що найгірше? — питає Гоппо. — Частково мені навіть полегшало від того, що вона померла. Бо тепер мені більше не доведеться давати собі раду з її хворобою.

— Я почувався так само, коли помер тато. Не картай себе за це. Ти не радієш від її смерті. Ти радієш, що вона нарешті звільнилася від своєї хвороби.

Я виймаю з кишені фляжку і простягаю йому. Він вагається, але таки бере і робить ковток.

— А як узагалі в тебе справи? — цікавлюся. — Як рука?

— Майже не відчуваю її, та лікарі кажуть, що для цього потрібен час.

Звісно. Ми завжди даємо собі час. А тоді, одного дня, у нас його більше немає.

Гоппо віддає мені фляжку. Хоч усередині мене щось важко опускається, я жестом вказую, щоб він випив ще. Він робить іще один ковток, а я прикурюю цигарку.

— А ти як? — питає Гоппо. — Готовий до великого переїзду в Манчестер?

Я планую протягом деякого часу попрацювати вчителем на заміні. Манчестер видається мені досить віддаленим, щоб я міг упорядкувати своє життя. А в ньому стільки всього треба впорядкувати.

— Майже, — кажу. — Хоч у мене таке відчуття, що діти мене живцем з’їдять.

— А Хлоя?

— Вона не їде.

— Я думав, що ви двоє…

Я хитаю головою.

— Я вирішив, що краще нам залишитися друзями.

— Справді?

— Так.

Бо хай якою чудовою здається мені можливість наших із Хлоєю взаємин, факт лишається фактом: вона не сприймає мене як потенційного кавалера. І ніколи не сприйматиме. Я не її типаж, а вона не та людина, котра мені потрібна. До того ж тепер, коли я знаю, що вона молодша сестра Ніккі, це здається мені неправильним. Їм обом треба зводити нові мости. А я не хочу бути тим, хто їх знову спалить.

— Хто знає, — кажу я, — може, на півночі мені зустрінеться якась краля.

— Що з нами тільки не траплялося…

— Що правда, то правда.

Ми обоє вмовкаємо. Цього разу, коли Гоппо знову простягає мені фляжку, я беру її.

— Гадаю, усе це нарешті скінчилося, — каже він, і я знаю, що він має на увазі не тільки крейдяних чоловічків.

— Мабуть.

Навіть якщо в сюжеті досі є дірки. Незрозумілі деталі.

— Схоже, ти досі сумніваєшся.

Я знизую плечима.

— Є деякі моменти, яких я не розумію.

— Наприклад?

— Хіба тобі ніколи не було цікаво, хто отруїв Мерфі? Це досі не вкладається в голові. Тобто я більше ніж упевнений, що це Міккі його відв’язав. Напевно він хотів завдати тобі болю, щоб ти теж відчув те, що відчував він. Але я не вірю, що Міккі міг убити Мерфі. А ти в це віриш?

Гоппо відповідає не відразу. На мить мені навіть здається, що він так нічого й не скаже.

— Він його не труїв. Мерфі ніхто не труїв. Принаймні навмисно.

Я витріщаюся на нього.

— Не розумію.

Він зиркає на фляжку. Я віддаю йому. Гоппо закидає голову і перехиляє її.

— Мама вже тоді починала трохи забуватися. Вона клала речі не там, де вони мали лежати, або взагалі їх кудись запроторювала. Якось я бачив, як вона насипала кукурудзяні пластівці в чашку і залила їх кип’яченою водою.

Звучить знайомо.

— Одного дня, десь за рік після смерті Мерфі, я прийшов додому, а вона якраз збиралася нагодувати Бадді. Вона виклала до його миски вологий корм і почала насипати щось із пакетика, який витягла з кухонної шафки. Я подумав, що вона додавала йому сухого корму. А тоді побачив, що то був засіб від шкідників. Вона переплутала пакетики.

— Кепсько.

— Угу. Я зупинив її саме вчасно. Здається, ми потім навіть посміялися з цього випадку. Але це наштовхнуло мене на роздуми: може, вона так само помилково отруїла Мерфі?

Я обмірковую його слова. Не навмисно. Це була жахлива помилка.

«Ніколи не бери на віру. Ніколи не відкидай сумнівів, навіть якщо здається, що все й так очевидно».

Я починаю сміятися. Не можу стриматись.

— Ми все ж помилилися. Уже вкотре.

— Вибач, що не сказав тобі раніше.

— Не переймайся.

— Ну, думаю, тепер ти маєш свої відповіді.

— Лиш одну.

— Є ще щось?

Я затягуюся цигаркою.

— Вечірка. Після якої сталася аварія. Міккі стверджував, що хтось підлив алкоголь у його напій.

— Міккі завжди брехав.

— Тільки не про це. Він ніколи не сідав за кермо напідпитку. Він любив ту свою автівку. Він боявся її розбити, тому нізащо б так не ризикував.

— Що ти хочеш сказати?

— Я думаю, що хтось справді підлив йому алкоголь. Той, хто волів, щоб він потрапив у аварію. Хтось, хто його ненавидів. Але не міг передбачити, що Ґев поїде разом з ним.

— Тоді той хтось — дуже паршивий друг.

— Сумніваюся, що він був другом Міккі. Точно не тоді. І зараз теж.

— Себто?

— Ти бачив Міккі, коли він тільки приїхав до Андербері. Ти сказав Ґеву, що він говорив з тобою.

— І що?

— Усі думали, що Міккі тієї ночі пішов до річки, бо він був п’яний, згадував свого брата, але я так не думаю. Гадаю, що він навмисно пішов туди, бо мав з кимось зустрітися.

— Таки зустрівся. З двома малолітніми грабіжниками.

Я хитаю головою.

— Це вбивство з ними не пов’язують. У поліції немає доказів. До того ж вони заперечують, що були тієї ночі біля річки.

Гоппо замислюється.

— То, може, все просто: Міккі був п’яний і сам упав у річку?

Я киваю.

— Бо «на тому відтинку дороги немає ліхтарів». Це були твої слова, коли я вперше розказав, що Міккі впав у річку і втопився. Так?

— Так.

Моє серце на мить завмирає.

— Звідки ти знав, де саме впав Міккі? Хіба що ти був там?

Він легенько всміхається.

— Навіщо мені вбивати Міккі?

— Бо він таки дізнався, що це ти підлив йому алкоголь. Він хотів розповісти Ґеву, написати про це в книжці? Ти мені скажи.

Він дивиться на мене довго, аж мені стає мулько. Тоді притискає фляжку мені до грудей.

— Інколи, Еде… краще не знати всіх відповідей.

Два тижні по тому

Дивно, яким маленьким здається життя, коли залишаєш його позаду.

Чомусь я думав, що за сорок два роки залишив на цій планеті трохи вагоміший слід і створив у часі трохи більшу діру. Проте ні, як і все інше, більшість мого життя — принаймні його матеріальний складник — компактно помістилася в одну велику вантажівку.

Я дивлюсь, як дверцята зачиняються, ховаючи всередині мої останні земні пожитки, охайно поскладані в коробках з відповідними наліпками. Ну, майже останні.

Я всміхаюся до вантажника, сподіваючись, що моя усмішка вийшла привітно-товариською.

— То що, все готово?

— Так, — відповідає старший і, мабуть, досвідченіший з їхньої бригади. — Усе готово.

— Добре, добре.

Я озираюся на будинок. На мене досі з осудом дивиться табличка «ПРОДАНО», ніби натякаючи, що я не впорався і прийняв свою поразку. Я думав, мама засмутиться через те, що я продав будинок, але, схоже, це також стало для неї полегшенням. І вона наполягла, що не візьме від мене жодного пенні.

— Тобі знадобляться гроші, Еде. Щоб улаштувати нове життя. Почати все спочатку. Ми всі цього іноді потребуємо.

Вантажівка рушає з місця, і я підношу руку. Я орендував однокімнатну квартиру, тому більшість моїх речей відправлено в сховище. Я повільно заходжу до будинку.

Тоді як без усіх моїх пожитків життя здається мені меншим, будинок — навпаки, більшим. Якусь мить я безпорадно стою в коридорі, а тоді підіймаюся до своєї кімнати.

Під вікном, де раніше стояв комод, шматок підлоги трохи темніший. Я підходжу до нього, опускаюся навколішки і виймаю з кишені невеличку викрутку. Підважую незакріплені дошки і знімаю їх. Усередині лишилися тільки дві речі.

Я обережно витягаю першу — великий пластиковий контейнер. Під ним лежить друга річ: згорнутий старий наплічник. Мама купила мені його після того, як я загубив на ярмарку поясну сумку. Я про це розказував? Я любив той наплічник. На ньому було зображення «Черепашок-ніндзя», і він був кльовіший і значно зручніший за ту поясну сумку. Зручніший для збирання всякої всячини.

Я взяв його з собою, коли поїхав до лісу того сонячного і жахливого ранку. Сам. Не знаю чому. Було доволі рано, та й зазвичай я не їздив до лісу сам. Особливо взимку. Може, у мене було якесь передчуття. Зрештою, ви ніколи не знаєте, коли вам може трапитися щось цікаве.

А того ранку мені трапилося щось дуже цікаве.

Я в прямому сенсі перечепився через руку. Після того як я трохи заспокоївся і взявся нишпорити навколо, то знайшов її ступню. Тоді ліву руку. Ноги. Тулуб. І нарешті, найважливіший фрагмент людського пазлу. Її голову.

Вона лежала на купці листя, її розплющені очі дивилися на купол, який утворювало плетиво гілок. Тонесенькі сонячні промінці крадькома продиралися крізь безлисте гілля і розсипали землею золотисті лелітки. Я опустився біля неї навколішки. Простяг руку — вона тремтіла від хвилювання — і торкнувся її волосся, забрав його з обличчя. Шрами уже не здавалися такими страшними. Так само, як містер Геллоран пом’якшив їх легеньким помахом свого пензля, смерть пом’якшила їх крижаним доторком своєї кістлявої руки. Вона знову була вродливою. Але сумною. І загубленою.

Я провів пальцями по її обличчю, а тоді, майже не усвідомлюючи, підняв голову. Вона була важчою, ніж я думав. Тепер, доторкнувшись до неї, я не міг її відпустити. Я не міг залишити її там, поміж рудого опалого листя. Смерть не лише повернула їй вроду, вона зробила її особливою. І я був єдиним, хто зміг це побачити. Єдиним, хто міг це зберегти.

Я дбайливо струсив із голови кілька листочків і поклав її до наплічника. У ньому їй буде тепло й сухо і більше не доведеться дивитися на сонце. Я також не хотів, щоб вона дивилась у темряву чи щоб їй у вічі потрапили шматочки крейди. Тому запхав руку всередину та опустив їй повіки.

Перед тим як вийти з лісу, я взяв крейду і намалював указівники до частин її тіла, щоб їх могла знайти поліція. Щоб вони не були втрачені.

Дорогою назад ніхто не зупиняв мене і нічого не питав. Якби запитали, я, мабуть, зізнався б. А так я повернувся додому, узяв наплічник з моєю новою дорогоцінною знахідкою й заховав його під підлогою.

Тоді в мене з’явилася проблема. Я розумів, що мав би відразу розповісти поліції про тіло. А що, як вони запитають мене про її голову? Я не вмів переконливо брехати. А що, як вони здогадаються, що то я її взяв? А що, як вони вкинуть мене до в’язниці?

Тож у мене виникла ідея. Я взяв свою пачку крейди і понамальовував усіх тих крейдяних чоловічків. Для Гоппо, для Ґева, для Міккі. Але я поміняв кольори, щоб їх заплутати. Щоб ніхто не знав, хто насправді їх намалював.

Я навіть для себе намалював крейдяного чоловічка й сам удав, ніби я прокинувся і несподівано побачив його біля своєї домівки. Відтак поїхав на дитячий майданчик.

Міккі вже був там. Невдовзі надійшли Гоппо з Ґевом. Як я й думав, прийшли всі.

Я знімаю кришку контейнера і зазираю всередину. На мене дивляться її пусті очниці. Кілька пасем ламкого волосся, тоненького, як зубна нитка, пристали до її пожовтілого черепа. Якщо придивитися до щоки, можна побачити маленькі рівчачки на тому місці, де кавалок металу, що відірвався від «Вальсу», розітнув її шкіру і зачепив кістку.

Вона не завжди тут лежала. За кілька тижнів сморід у кімнаті став просто нестерпний. Кімнати хлопців-підлітків завжди пахнуть не дуже приємно, але ж не настільки. Я викопав яму в дальньому кутку нашого заднього двору і протягом кількох місяців вона пролежала там. Але я повернув її. Щоб вона була коло мене. Щоб вона була в безпеці.

Я простягаю руку і ще раз її торкаюся. Зиркаю на свій годинник. Неохоче закриваю кришку контейнера, ховаю його в наплічник і спускаюся на перший поверх.

Кладу наплічника в багажник автівки, а зверху накриваю його кількома пальтами і пакетами. Я не чекаю, що дорогою мене зупинять і перевірятимуть, що я везу у своїй автівці, але всяке може бути. І така знахідка може здатися підозрілою.

Я якраз збираюся сідати за кермо, аж раптом пригадую про ключі від будинку. Агент із нерухомості має запасні, але я хотів перед від’їздом залишити свої новим власникам. Я плентаюся назад під’їзною доріжкою, гравій хрумкотить у мене під ногами, виймаю ключі та просовую їх у поштову…

Я завмираю. Поштову…?

Силкуюся знайти потрібне слово, але чим більше я напружую мозок, тим далі воно від мене втікає. Поштову…? Кляту поштову…?

Я пригадую тата, який дивився на дверну ручку і не міг знайти очевидного, проте такого невловимого слова, на його обличчі — суміш розгубленості й розчарування. Думай, Еде. Думай.

Нарешті я його знаходжу. Поштова… скринька. Так, поштова скринька.

Я хитаю головою. От дурень. Мене охопила паніка, ось і все. Просто я втомлений і тривожуся через свій переїзд. Усе гаразд. Я не тато.

Я просовую ключі в поштову скриньку, чую, як вони із брязкотом падають, повертаюся до автівки й сідаю за кермо.

Поштова скринька. Ну, звісно.

Я вмикаю двигун і їду… до Манчестера і свого майбуття.

Подяка

Перш за все, дякую тобі, читачу, що прочитав цю книжку. За те, що придбав за свої зароблені тяжкою працею кошти, узяв її з бібліотеки чи позичив у приятеля. Байдуже, як ця книжка опинилась у твоїх руках, я страшенно тобі вдячна.

Висловлюю подяку своєму неймовірному агентові, Маделейн Мілбурн, за те, що відкопала мій рукопис серед стількох інших і розгледіла його потенціал. Ти є найкращим у світі агентом. Я також вдячна Гейлі Стід, Терезі Коен, Анні Гоґарті та Джайдзу Мілбурну за ваші старання і цінні знання. Ви просто фантастичні.

Дякую чудесній Максін Гічкок із «MJ Books» за наші розмови про дитячі какулі та її натхненне та майстерне редагування. Дякую Натанові Робертсону з «Crown US» за те саме (окрім розмов про дитячі какулі). Дякую Сарі Дей за літературне редагування мого рукопису, а також усім працівникам видавництва «Penguin Random House» за їхню підтримку.

Я вдячна кожному з моїх видавців по всьому світу. Сподіваюся, що одного дня зможу зустрітися з вами особисто!

Звісно ж, не можу оминути подякою свого багатостраждального чоловіка Ніла. Я вдячна йому за любов і підтримку й за всі ті вечори, коли йому доводилося розмовляти з покришкою мого ноутбука. Я також вдячна Пету і Тіму — за чимало всього, а моїм батькам — за все.

Ще трішки, обіцяю…

Дякую Карлові, що слухав мою нескінченну балаканину про цю книжку, коли я вигулювала собак. А ще за моркву!

Нарешті, дякую Клер і Метту, що придбали нашій маленькій дівчинці такий чудовий подарунок на її другий день народження — відерце кольорової крейди.

Бачите, що ви накоїли?

1

Джон Макінрой — американський тенісист-професіонал, колишня перша ракетка світу. (Тут і далі прим. перекл., якщо не зазначено інше.)

2

Луддит — робітники мануфактур, які наприкінці XVIII — на початку XIX століття виступали проти впровадження машин. Назва походить від імені легендарного підмайстра Неда Лудда, котрий знищив свій верстат. У наш час луддитами називають людей, які опираються новітнім технологіям і навіть борються з ними.

3

Еліс Купер (справжнє ім’я Вінсент Дамон Фурньє) — «король жаху та майстер епатажу», американський рок-музикант і шоумен.

4

Тиролька — натягнутий на висоті канат-колія, по якому під дією власної ваги рухається людина, закріплена за допомогою пристрою, що забезпечує вільне ковзання.

5

«Reliant Robin» — триколісний автомобіль британської компанії «Reliant Motor».

6

Колоратка — елемент одягу священнослужителів у західних і деяких східних церквах, що являє собою жорсткий білий комірець, котрий всовується під комір сорочки або може защіпатися ззаду на шиї.

7

Умлаут — діакритичний знак, який позначає фонетичні явища голосних звуків у німецькій та деяких інших мовах. Зазвичай має вигляд двох крапок над літерою.

8

Іпохондрик — людина, котра постійно непокоїться, що може захворіти на одну або кілька недуг.

9

Шакін Стівенс (справжнє ім’я Майкл Барратт) — популярний у 1980-х британський співак.

10

Джек Скеллінґтон — вигаданий персонаж, фантастичний герой поеми Тіма Бертона й однойменного мультфільму «Жах перед Різдвом».

11

Авто виробництва британської компанії «Остін-Морріс», яке випускали до 1981 року.

12

Містер Чіпс — герой роману та однойменного фільму «До побачення, містере Чіпс», котрий працював учителем у школі-інтернаті для хлопчиків.

13

«Iron Maiden» — британський рок-гурт, заснований 1975 року. Його вважають одним з найпопулярніших і найзначніших виконавців у стилі геві-метал.

14

Джим Моррісон — американський музикант, вокаліст і лідер гурту «The Doors». Культова постать для рок-музики. «Люди дивні» — назва однієї з пісень його гурту.

15

Уривок з Євангелія від Івана. (Тут і далі уривки з Біблії подаються в перекладі Івана Хоменка.)

16

Уривок з Євангелія від Луки.

17

«Miнi» — модель малого і дешевого міського автомобіля, який випускали у Великій Британії до 2000 року.

18

Ґрінгем-Коммон — військово-повітряна база неподалік Ньюбері у графстві Беркшир, де до 1989 року розміщувались американські крилаті ракети. Коло бази постійно чергували жінки-демонстрантки з організації «Жінки за мир» на знак протесту проти наявності ракет на території Великої Британії.

19

Слова пісні «Happy Talk» із мюзиклу «South Pacific», створеного Річардом Роджерсом та Оскаром Гаммерстайном.

20

Марміт — липка темно-коричнева харчова паста зі стійким ароматом. Має дуже солоний смак, який дещо нагадує соєвий соус. Насамперед призначена для вегетаріанців.

21

Монтгомері Монтгомері, або дядечко Монті, — один із другорядних персонажів із серії дитячих книжок «33 нещастя» письменника Деніеля Гендлера, який писав під псевдонімом Лемоні Снікет. Був опікуном сиріт Бодлерів, поки не загинув від руки графа Олафа.

22

Уривок з Книги Пророка Єзекиїла.

23

Уривок з Приповідок Соломона.

24

Уривок з Євангелія від Матвея.