Дарсі підійшла останньою. Вона нахилилася, взяла рукою у чорній рукавичці землю й дозволила їй упасти. Не промо вила нічого.
Священик закликав до хвилини безмовної молитви. Скор ботні похилили голови. Вітер гримів гілками. Не дуже звіддалік долинав шум автомобільного руху по трасі 1-295. Дарсі по думала: «Господи, якщо Ти там є, нехай це вже буде кінець».
— 19 —
Кінець не настав.
Тижнів за сім чи близького того після похорону — вже настав новий рік, надворі бриніло кришталевою синявою й холодом — у будинку на Цукроварній алеї пролунав дверний дзвоник. Відчинивши двері, Дарсі побачила літнього джентльмена у важкому чорному пальті й червонім кашне. Перед собою в руках він тримав старомодний гомбурзький капелюх'. Обличчя мав покраяне глибокими зморшками (сліди не лише старості, а й страждань, подумала Дарсі), а залишки його сивого волосся було підстрижено коротесеньким їжачком.
— Слухаю? — промовила вона.
Він незграбно поліз до кишені і впустив свого капелюха. Дарсі нахилилася, щоб його підняти. Розігнувшись, вона побачила, що літній джентльмен тримає в руці книжечку в шкі-
і
ряній обкладинці. Усередині неї виявився золотий знак і фото її гостя (там він був набагато молодшим) на пластиковій картці.
— Холт Рамзі, — відрекомендувався він вибачливим тоном. — Офіс Генерального прокурора штату. Страшенно перепрошую за те, що турбую вас, місіс Андерсон. Можна мені увійти? Ви замерзнете, стоячи тут у цьому халатику.
— Прошу, — промовила вона, роблячи крок убік.
Вона зауважила його вихлювату ходу і те, як його права рука несвідомо торкається правої кульші — ніби намагаючись утримати суглоб укупі, — і ясний спогад зринув їй у голові: Боб сидить біля неї на ліжку, її холодні пальці ув’язнені його гарячими. Боб говорить. Фактично зловтішається: «Яхочу, аби вони думали, ніби Беде тупий, і саме так вони й вважають. Бо насправді самі вони тупі. Мене тільки один раз допитували, і то, як свідка, десь тижні за два після того, як БД вбив ту жінку, Мур. Старий такий, кульгавий дідок, либонь, ледь не пенсіонер». І ось він тут, цей дідок, стоїть за якихось десяток кроків від того місця, де помер Боб. Де вона його вбила. Холт Рамзі був одночасно і хворий, і стражденний на вигляд, але очі мав гострі. Вони жваво рухалися туди-сюди, вбираючи в себе все, перш ніж повернутися на його обличчя.
«Будь обережною, — застерегла вона себе. — Ох, будь з ним вельми обережною, Дарселлен».
— Чим я можу вам допомогти, містере Рамзі?
— Ну, хіба що одним — якщо я прошу не забагато — я радо випив би чашечку кави. Я жахливо змерз. їжджу машиною штату, а обігрівач у цій казенній таратайці працює ні к чорту. Звісно, якщо це обтяжливо...
— Зовсім ні. Але мене дивує... можна мені ще раз поглянути на ваші документи?
Він доволі спокійно вручив їй книжечку і, поки вона вивчала її вміст, притулив свого капелюха на вішак.
— А оцей штамп ПЕН під печаткою... це значить, що ви вже на пенсії?
і.
— І так, і ні, — губи його розійшлися в усмішці, ЩО нроде монструвала зуби занадто перфектні, аби бути чимось іншим, окрім творіння дантиста. — Мусив піти, принаймні офіційнії, коли мені виповнилося шістдесят вісім, але все життя Я ирорі І бив або у поліції штату, або працюючи на ОГП — тобто Офії Генерального прокурора штату, — тож тепер я, немов той ста рий кінь пожежної команди, котрий має власне почесне міщг у стайні. Хтось на зразок талісмана, розумієте?
«Ярозумію, що ви хтось набагато більший за це означення ".
— Дозвольте взяти у вас пальто.
— Ні, не варто, гадаю, мені краще залишитися в ньому. Я не затримаюся надовго. Я б його повісив, аби надворі сніжи ло, — щоб не накрапати вам на підлогу, — але зараз сухо. Про сто диявольськи холодно, знаєте. Занадто морозно для снігу, як говорив мій батько, а в моєму віці я відчуваю холод дошкуль ніше, ніж п’ятдесят років тому. Чи навіть двадцять п’ять.
Провадячи його до кухні, йдучи повільно, щоб Рамзі встигав за нею, вона спитала, скільки йому років.
— Сімдесят вісім буде в травні, — він говорив з видимою гордістю. — Якщо доживу. Я завжди додаю цю фразу, на уда чу. Поки що вона працює. Яка у вас гарна кухня, місіс Андерсон, місце для всього і все на своєму місці. Моя дружина схвалила б. Вона померла чотири роки тому. Інфаркт, дуже сумно. Як я за нею журюся. Уявляю собі, ви, мабуть, так само журитеся за своїм чоловіком.
Його мерехтливі очі — юні й сторожкі у складчастих, хронічно покривлених болем очницях, — обмацували її обличчя.
«Він знає. Не знаю, яким чином, але він знає».
Вона перевірила, чи є кава в «Банні», й увімкнула апарат. Дістаючи з шафи чашки, запитала:
— Яким чином я сьогодні можу допомогти вам, містере Рамзі? Чи краще називати вас детективом Рамзі?
Він розсміявся, але той його сміх перейшов у кашель.
— О, минув віслючий вік відтоді, як мене хтось називав детективом. Не треба також офіційного містера Рамзі, мені го-
б
диться, якщо ви просто зватимете мене Холтом. Та й насправді це з вашим чоловіком я хотів би побалакати, розумієте, але ж, звісно, він помер — знову, мої співчуття, — тож це тепер неможливо. Тобто він цілком поза межами досягнення.
Він похитав головою і сів на один зі стільців біля столика для рубання м’яса. Затріщало його пальто. Десь усередині його мізерного старечого тіла хруснула кістка.
— Але ось що я вам скажу: старій людині, котра живе в орендованій квартирі — це я про себе, хоча кімнатка гарна, — набридає іноді мати телевізор за єдиного компаньйона, тож я й подумав собі, що за чорт, проїдусь-но до Ярмута, та й поставлю ті кілька запитань. На більшість з них вона мені не відповість, сказав я собі, може, навіть на жодне, та все’дно, чом би не з’їздити? Не верни від світу ніс, поки мохом не обріс, сказав я собі.
— У такий день, коли температуру обіцяли до десяти градусів 183 , — докинула вона, — та ще й у казенному автомобілі з кепським обігрівачем.
— Точно, але ж я одягнув на себе теплу білизну.
— Ви не маєте власної машини, містере Рамзі?
— Маю, маю, — промовив він так, ніби щойно сам це усвідомив. — Сідайте, місіс Андерсон. Нема потреби ховатися вам там, у кутку. Я занадто старий, щоби кусатися.
— Ні, кава буде готова за хвильку, — заперечила вона. Її налякав цей старий. Боб теж би його злякався, але звісно, Боб тепер перебував поза боязню. — А тим часом, може, ви мені скажете, про що саме ви бажали побалакати з моїм чоловіком?
— Ну, та ви б у таке навіть не повірили, місіс Андерсон...
— Звіть мене Дарсі, якщо вам не важко, гаразд?
— Дарсі! — повторив він з явним задоволенням. — Яке пречудове, старомодне ім’я!
— Дякую. Вам з вершками?
— Чорну, як мій капелюх, таку я п’ю каву. Хоча насправді самому мені подобається уявляти всього себе в білому. Мо-
а
жу ж я собі це дозволити, хіба ні? Переслідування злочинці" і все таке інше. Через це я й ногу собі колись ушкодив, знаєте Гонитва на машині, на шаленій швидкості, у вісімдесят де в’ятому це було. Парубок убив власну дружину й обох їхніх дітей. Звичайно, злочини такого характеру — це наслідки мри страстей, подібне вчиняє чоловік або п’яний, або наркоман, або не зовсім при доброму розумі. — Рамзі торкнувся їжачка в себе на голові покарлюченим артритом пальцем. — Ллє не той парубок. Той парубок проробив це заради страховки Намагався представити все чимось таким, чимось на кштал і пограбування помешкання. Не буду переповідати всі деталі, але я не переставав нишпорити й винюхувати. Три роки я ви нюхував. І нарешті відчув, що маю достатньо, щоби його за арештувати. Либонь, недостатньо, щоб висунути обвинува чення, але його про це повідомляти не було потреби, чи не так?