Розширеними очима дивилася вона на біль, написаний на моєму обличчі. Але вона здогадалася, що не варто мене зараз питати, що це я роблю.
— Я люблю тебе, — сказала я, — понад усе на світі.
— Я теж тебе люблю, мамо, — відповіла вона. Вона торкнулася медальйона в себе на шиї, в якому зараз лежала крихітна фотографія нас трьох: її, Едварда та мене. — Ми завжди будемо разом.
— У глибині своїх сердець ми завжди будемо разом, — виправила я її шепотом таким тихим, як дихання. — Та коли сьогодні прийде час, тобі слід буде піти від мене.
Очі її розширилися, вона притулила долоньку мені до шиї. Беззвучне «ні!» було гучнішим, ніж якби вона закричала. Я важко ковтнула — у горлі стояв клубок.
— Ти ж зробиш так заради мене? Будь ласка!
Вона міцніше притисла пальчики мені до щоки. Чому?
— Я не можу тобі пояснити, — прошепотіла я. — Але скоро ти все збагнеш. Я обіцяю.
У голові я побачила Джейкобове обличчя.
Я кивнула, а тоді відняла її ручку.
— Не думай про це, — видихнула я їй на вухо. — Нічого не кажи Джейкобові, поки я не звелю тобі: «біжи!», гаразд?
Вона все зрозуміла. І кивнула на згоду.
Із кишені я дістала останню дрібничку.
Коли я пакувала речі Ренесми, увагу мою привернув несподіваний блиск. Випадковий сонячний промінь ковзнув коштовними камінцями на старовинній скриньці, що стояла, давно забута, на поличці в кутку високо над моєю головою. Потому як я звела докупи всі Алісині підказки, я збагнула, що не варто очікувати на мирний вислід близької конфронтації. Та чому б не спробувати почати розмову по-дружньому? — запитала я себе. Хіба це завадить? Гадаю, в мене все-таки лишалася крихта надії — сліпої, нерозумної надії, — адже я дісталася полички та зняла звідти свій весільний подарунок від Аро.
Я застібнула товстезний золотий ланцюжок на шиї й відчула вагу величезного діаманта, який ліг в улоговинку між ключицями.
— Гарно, — прошепотіла Ренесма. А тоді обхопила мою шию руками. Я притисла її до грудей. Отак прикуті одна до одної, ми вилізли з намету й опинилися на галявині.
Едвард звів догори одну брову, коли я наблизилася, але більше ніяк не виявив свого подиву щодо прикрас моїх або Ренесминих. Просто на хвилину він міцно пригорнув нас обох, а тоді, глибоко зітхнувши, відпустив. У його очах і близько не читалося «прощавайте». Може, він усе-таки покладав надії на життя після смерті, незважаючи на всі свої слова.
Ми посіли свої місця, і Ренесма спритно переповзла мені за спину, щоб звільнити мені руки. Я стояла за кілька кроків позаду передньої лінії фронту, яку формували Карлайл, Едвард, Еммет, Розалія, Таня, Катя та Єлизар. Поряд зі мною були Бенджамін і Зафрина; в мою задачу входило захищати їх стільки, скільки зможу. Вони були нашою найкращою зброєю. Якщо саме Волтурі опиняться в ролі сліпих, бодай на кілька митей, це може змінити геть усе.
Зафрина стояла випростана й люта, а збоку практично віддзеркалювала її Сенна. Бенджамін всівся на землю, притиснувши долоні до землі, й тихенько бурмотів щось про захисні вали. Вчора ввечері він накотив цілі гори валунів уздовж краю галявини, утворивши таким чином майже природний ландшафт позаду нас, і тепер ці кам’яні гори були вкриті снігом. Ці валуни були замалими, щоб завдати клопоту вампіру, проте, ми сподівалися, принаймні зможуть відвернути увагу.
Свідки стояли обабіч нас — деякі ближче, деякі далі: ті, хто відкрито нас підтримав, стояли ближче. Я зауважила, що Шуван потирає скроні, а очі її заплющені — вона намагається зосередитися. Це так вона силкується підняти настрій Карлайлові? Тим, що в уяві малює картину дипломатичних переговорів із гарним кінцем?
Позаду нас, у лісі, невидимі вовкулаки стояли тихо — вони були напоготові; чути було хіба їхнє важке дихання, їхні серцебиття.
Скупчилися хмари, так затьмаривши світло, що стало незрозуміло, ранок зараз чи вечір. Едвард звузив очі, вивчаючи краєвид, і я була певна, що бачить він ту саму сцену вже вдруге — вперше він бачив її в Алісиній голові. Все зійдеться, коли прибудуть Волтурі. Залишилося кілька хвилин, а може, й секунд.
І родина, і наші союзники стояли, обхопивши себе руками, щоб зібратися з духом.
З лісу вийшов величезний червонувато-бурий Вожак і став обіч мене; мабуть, для нього було нестерпно триматися від Ренесми оддалік, коли вона була в безпосередній небезпеці.
Ренесма простягнула руку й занурила пальці в хутро на його масивних плечах; тіло її трішки розслабилося. Коли Джейкоб був поряд, вона почувалася спокійніше. І я теж на крихту почувалася ліпше. Поки Джейкоб із Ренесмою, з нею все буде гаразд.
Не ризикуючи озирнутися, Едвард простягнув руку назад, до мене. Я виставила руку, щоб узяти його долоню. Він стиснув мені пальці.
Ще одна хвилина проминула, і я відчула, як напружилася, намагаючись вчути звук чийогось наближення.
Аж раптом Едвард наструнчився, й із-поміж його зціплених зубів вихопилося шипіння. Очі його втупилися в відтинок лісу на північ від нас.
Ми також витріщилися в тому напрямку, відчуваючи, як минали останні секунди.
РОЗДІЛ 36. ЖАГА КРОВІ
Їхнє наближення було величним, навіть красивим.
Рухалися вони строгими рядами. Рухалися всі разом, але це не був марш: вони випливли ідеально синхронно з-за дерев — темні рівні ряди, які, здавалося, вивищувалися понад білим снігом — таким гладким було їхнє наближення.
По периметру їхні шереги були сірими, та що ближче до центру, то темнішали вони, а в центрі робилися зовсім чорними. Всі обличчя були затулені каптурами, затемнені. Легкий шелесткий звук їхніх підошов був таким розміреним, наче музика, — складний і бездоганний ритм.
За сигналом, якого я не зауважила (а може, й не було ніякого сигналу, просто тисяча років практики), їхні шереги розімкнулися. Цей рух був занадто різким, занадто прямим, щоб нагадати розтулення пелюсток, хоча за кольором було дуже схоже на це; то було радше розгортання віяла — граційне, але вуглувате. Постаті в сірих плащах розійшлися на два боки, а темні фігури виступили на їхнє місце в центрі — всі рухи були напрочуд виваженими.
Наближення було повільним, але невпинним — вони не квапилися, не хвилювалися, не напружувалися. Це були кроки неминучого.
Все було, майже як у моєму давньому кошмарі. Бракувало тільки жаги на обличчях, які я бачила уві сні, — посмішок мстивої радості. Поки що Волтурі були занадто дисциплінованими, щоб виказати хоч якість емоції. Не виказували вони також ні подиву, ні страху на вид зібрання вурдалаків, що чекало на них, — на противагу, це зібрання раптом видалося неймовірно неорганізованим і непідготовленим. Не виказали вони також і подиву, угледівши величезного вовка, який стояв поміж нас.
Я не могла втриматися й почала їх рахувати. Їх було тридцять двоє. Навіть якщо не включати двох постатей у чорних плащах позаду, які здавалися заблукалими вівцями і яких я зарахувала до дружин (їхня захищена позиція свідчила про те, що вони точно не братимуть участі в нападі), все одно їх було значно більше за нас. З тими, хто ладен був за нас битися, нас було всього дев’ятнадцятеро, а ще семеро спостерігатимуть за тим, як нас знищують. Навіть якщо врахувати десятьох вовків, їх усе одно було більше.
— Наближаються червоні плащі[19], наближаються червоні плащі, — пробурмотів загадково Ґарет і коротко гигикнув. Він на крок присунувся ближче до Каті.
— Вони-таки прийшли, — шепнув Владимир до Стефана.
— Дружини, — прошипів Стефан у відповідь. — Уся гвардія. Всі разом. Яке щастя, що ми не наважилися поткнутися у Волтерру.
І раптом, ніби кількості їхньої і без того не було аж забагато, поки Волтурі повільно й велично наближалися, позаду них нові й нові вампіри почали з’являтися на галявині.
Обличчя цієї нескінченної колони вурдалаків здавалися цілковитою протилежністю врівноваженості та беземоційності Волтурі: тут вирував калейдоскоп емоцій. Спершу вони були вражені й навіть трохи заскочені тим, що наразилися на неочікувану силу. Але занепокоєння швидко минулося; вони були в безпеці завдяки своїй переважаючій кількості, завдяки заслону з невмолимих воїнів Волтурі попереду. І на обличчях з’явився вираз, який панував до того, як ми збентежили їх.
19
19 квітня 1775 р. відбулася перша сутичка американської колоніальної міліції з британськими регулярними військами, яка поклала початок Американській революції і війні за незалежність. Слова «Наближаються червоні плащі» були сигналом про наближення британських військ.