— Так, кілька нагальних справ… — спробувала я відповісти так само буденно.
Він усміхнувся моєю улюбленою фірмовою усмішкою.
— Не гайся й повертайся до мене.
— Як завжди.
Я знову взяла його «вольво», міркуючи, чи не здогадався він поглянути на кілометраж на лічильнику. Він уже звів окремі факти докупи? Про те, що я маю таємницю, він уже, безперечно, здогадався. Та чи вирахував причину, з якої я не можу довіритися йому? Чи розуміє він, що незабаром Аро може дізнатися все, що знає сам Едвард? Гадаю, Едвард міг дійти такого висновку, і це б пояснило, чому він не вимагає від мене пояснень. Думаю, він намагався забагато про це не розмислювати, силкувався взагалі всі підозри викинути з голови. Цікаво, чи зіставив він із цим мою дивну поведінку того ранку, як утекла Аліса, — коли я спалила книжку в коминку? Не знаю, чи зміг він аж усе об’єднати.
Пообіддя було похмурим — потемніло так, мов уже прийшов вечір. Я мчала через мряку, не спускаючи очей із важких хмар. А раптом сьогодні випаде сніг? Чи затримається він на землі — так, як у Алісиному видінні? Едвард гадав, що у нас у запасі ще є два дні. А тоді ми станемо табором на галявині, щоб спрямувати Волтурі туди, куди хочемо ми.
Перетинаючи потемнілий ліс, я міркувала про свою останню поїздку в Сієтл. Мені здалося, я розгадала, чому Аліса спрямувала мене саме на ту пошарпану вулицю, куди приходили темні клієнти Дж. Дженкса. Якби я прийшла в другий його, легальний офіс, чи знала б я взагалі, що маю просити? Якби я познайомилася з ним як із Джейсоном Дженксом або з Джейсоном Скоттом, ліцензованим правником, чи змогла б я достукатися до Дж. Дженкса, який фабрикує фальшиві документи? Мені слід було пройти шлях, який ясно вказував, що я замислила незаконне. Це був ключ.
Вже зовсім стемніло, коли я, на кілька хвилин завчасно, заїхала на стоянку ресторану, ігноруючи послужливих швейцарів на вході. Я вдягнула контактні лінзи й увійшла всередину, щоб там зачекати на Джея. Незважаючи на поквапливість, із якою мені кортіло впоратися з моєю неприємною справою й чимшвидше повернутися назад до родини, Джей, вочевидь, намагався зберегти репутацію незаплямованою, тож мені здалося, що хуткий обмін на стоянці образив би його почуття.
За стійкою я назвала ім’я «Дженкс», і раболіпний метрдотель провів мене нагору в невеличку приватну кімнату, де у кам’яному коминку потріскувало полум’я. Він узяв у мене довгий — до литок — плащ кольору слонової кістки, котрий я вдягнула, щоб приховати сукню, яка, на думку Аліси, пасувала б для такого походу. Побачивши атласну коктейльну сукню перлинного кольору, він ахнув. Мені не вдалося приховати вдоволення — я й досі не звикла до того, що мене вважали вродливою всі, не тільки Едвард. На нетвердих ногах задкуючи геть із кімнати, метрдотель бурмотів уривчасті компліменти.
Чекаючи, я стала біля вогню та простягла пальці до полум’я, щоб хоч трохи нагріти їх перед неминучим потиском рук. Не те щоб Джей не здогадувався, що з Калленами щось явно не так, але таку звичку незле було б у собі виробити.
На якусь мить мені стало цікаво, що було б, якби я запхнула руку просто у вогонь. Яким би було відчуття, коли б моя плоть запалала…
Увійшов Джей і відірвав мене від похмурих думок. Метрдотель забрав у нього пальто, і стало видно, що я не єдина святково вбралася для цієї зустрічі.
— Вибачте за запізнення, — мовив Джей, щойно ми залишилися самі.
— Ні, ви саме вчасно.
Він простягнув долоню, й ми потисли одне одному руки; його пальці й досі були очевидно теплішими за мої. Але його це, схоже, не турбувало.
— Пробачте мені таку сміливість, але сьогодні ви просто сліпуча, місіс Каллен.
— Дякую, Джею. Будь ласка, кличте мене Беллою.
— Мушу зазначити, що з вами зовсім не так працюється, як із паном Джаспером. Не так… тривожно, — він нерішуче всміхнувся.
— Справді? А мені завжди здавалося, що присутність Джаспера, навпаки, заспокоює.
Його брови зійшлися на переніссі.
— Невже? — ввічливо пробурмотів він, явно не погоджуючись. Дивно. Що ж такого Джаспер міг заподіяти цьому чоловікові?
— Ви давно знайомі з Джаспером?
Він зітхнув, виявляючи ознаки занепокоєння.
— Я працюю з містером Джаспером понад двадцять років, а мій старший партнер знав його ще років п’ятнадцять перед тим… І він зовсім не змінився, — Джей ледь помітно скулився.
— Так, у цьому Джаспер дещо дивний.
Джей похитав головою, немов намагаючись відігнати тривожні думки.
— Може, присядете, Белло?
— Взагалі-то я трохи поспішаю. Мені ще треба буде подолати неблизький шлях додому, — говорячи це, я витягнула з сумочки грубенький білий конверт із його премією й простягнула йому.
— О, — вигукнув він, і в голосі його прозвучала нотка розчарування. Він запхав конверт у внутрішню кишеню піджака, навіть не перевіривши вмісту. — Я сподівався, ми хвильку побалакаємо.
— Про? — поцікавилась я.
— Ну, спершу давайте я передам вам усі ваші папери. Хочу переконатися, що ви всім задоволені.
Він обернувся, поклав дипломат на стіл і клацнув замочками. Звідти він дістав великий коричнюватий конверт.
Хоча я й гадки не мала, що там перевіряти, я відкрила конверт і побіжно переглянула його вміст. Джей перевернув Джейкобову фотографію і трішки змінив кольори, щоб не одразу було очевидно, що і на паспорті, і на посвідченні водія вміщена та сама світлина. Мені здалося це розумним, але це ще нічого не означало. На якусь частку секунди я затримала погляд на паспорті Ванесси Вовксон — і швидко відвела очі, бо до горла підкотив клубок.
— Дякую, — мовила я.
Його очі трішки звузилися, і мені здалося, він був розчарований тим, що я не вивчила документи уважніше.
— Можу вас запевнити, що робота бездоганна. Вона пройде найретельнішу перевірку фахівців.
— Я цього цілком певна. Я справді неймовірно вдячна за все, що ви для мене зробили, Джею.
— До ваших послуг, Белло. У майбутньому без вагань звертайтеся до мене по будь-що, чого потребуватиме родина Калленів, — він начебто й не натякнув на це, але мені причулося з його тону, що він би не проти, якби я посіла місце Джаспера в спілкуванні з ним.
— Ви щось хотіли обговорити?
— Е-е-е… так. Це делікатне питання… — він жестом припросив мене до коминка. Я присіла на край кам’яного виступу, а він примостився поряд. Краплини поту знову виступили в нього на чолі, тож він витягнув із кишені блакитну шовкову хусточку й почав обтиратися нею.
— Ви — сестра дружини містера Джаспера? Чи дружина його брата? — запитав він.
— Я — братова, — пояснила я, не відаючи, до чого він веде.
— Тобто ви дружина містера Едварда?
— Атож.
Він винувато усміхнувся.
— Бачте, я стикався з усіма їхніми іменами безліч разів. І хочу з запізненням привітати пана Едварда з тим, що він нарешті знайшов собі таку чарівну другу половинку.
— Дуже вам дякую.
Він хвильку помовчав, витираючи піт.
— За всі ці роки, можете уявити, який рівень поваги я почав відчувати до пана Джаспера та всієї його родини.
Я обережно кивнула.
Він глибоко вдихнув і мовчки видихнув.
— Джею, будь ласка, просто скажіть те, що у вас на думці.
Він іще раз глибоко вдихнув, а тоді швидко пробубонів, зліпивши всі слова докупи:
— Якщо ви можете запевнити мене, що не збираєтеся викрадати дівчинку в її батька, сьогодні вночі я спатиму спокійніше.
— О! — вражено вигукнула я. Цілу хвилину я витратила на те, аби усвідомити, яких хибних висновків він дійшов. — О ні! Нічого такого! — я кволо всміхнулася, намагаючись запевнити його. — Просто я намагаюся забезпечити їй надійний притулок, якщо раптом щось станеться зі мною та моїм чоловіком.
Він примружив очі.
— То ви очікуєте, що може щось статися? — він почервонів — і тут-таки вибачився: — Звісно, це не моя справа.
Я спостерігала, як червона фарба розлилася під тоненькою плівочкою його шкіри, і вкотре була рада, що я не звичайний перволіток. Джей здавався мені приємною людиною, якщо не зважати на його нелегальні справи, тож було б ганебним убити його.